Справа № 128/3044/21
Провадження № 22-ц/801/1160/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 червня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Войтка Ю.Б., Матківської М.В.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02 травня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Васильєвої Т.Ю., повний текст якого складено 02 травня 2022 року

в справі № 128/3044/21

за позовом ОСОБА_1 (позивач)

до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (відповідач)

про визнання незаконним звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України, скасування наказу про звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України, нарахування та виплату несплаченої заробітної плати при звільненні, -

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до районного суду з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України, скасування наказу про звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України, нарахування та виплату несплаченої заробітної плати при звільненні, в обґрунтування якого посилалась на те, що 10.05.2021 її було прийнято на посаду продавця в магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 .

Між нею та відповідачем, на прохання якого вона почала працювати, була домовленість, що їй буде нараховуватись заробітна плата з розрахунку 10 000 грн за 40 робочих годин на тиждень, та вказана сума мала рости в залежності від кількості фактично відпрацьованого часу. Графік роботи позивачки у ФОП ОСОБА_2 узгоджувався за кілька днів наперед до початку наступного робочого місяця, відповідно до графіку основної її роботи в КНП «ВОКПЛ ім. акад. О.І. Ющенка ВОР», де зберігається трудова книжка, а фактично час її роботи складав 14 - 15 год на день.

Після прийому на роботу вона декілька раз зверталась до відповідача з проханням надати їй наказ про прийняття на роботу та відомості про нарахування заробітної плати, на що отримувала відмовки.

Зазначає, що за весь період своєї трудової діяльності вона ніколи не порушувала трудової дисципліни, чесно та сумлінно виконувала свої обов`язки.

29.10.2021 вона отримала від Вінницького обласного Управління держпраці відповідь на своє звернення, із якої дізналась, що 10.05.2021 з часу фактичної робити відповідач не оформив її належним чином, а 15.09.2021 звільнив на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за начебто систематичне невиконання обов`язків, що не відповідає дійсності, оскільки до неї не застосовувались заходи дисциплінарного стягнення, а про існування актів фіксації неіснуючих зауважень, які вона вважає сфабрикованими відповідачем, вона дізналась саме з відповіді Вінницького обласного Управління держпраці 29.10.2021.

Вважає, що мала право на звільнення за п. 3 ст. 38 КЗпП України.

Розрахунок на день звільнення з позивачем відповідач по справі не зробив, хоча мав нарахувати позивачу заробітну плату за період із 10.05.2021 по дату звільнення по 15 годин за кожен фактично відпрацьований робочий день.

За вказаних обставин позивач просила суд визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного її звільнення за наказом № 8 від 15.09.2021р. за п. 3 ст. 40 КЗпП України та поновити її на посаді, зобов`язати відповідача скасувати його та протягом 3-х календарних днів з вступу в силу рішення суду видати новий наказ про її звільнення з посади продавця за п. 3 ст. 38 КЗпП України, а також зобов`язати відповідача здійснити повний розрахунок з нею за період з 10.05.2021 по день звільнення та стягнути з відповідача дані кошти за вирахуванням податків та зборів на її користь.

Рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 02 травня 2022 року позов задоволено частково. Визнано незаконними дії Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 щодо звільнення ОСОБА_1 згідно наказу № 8 від 15.09.2021 на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України та скасовано цей наказ.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді продавця ФОП ОСОБА_2 .

Стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 22 071,02 грн з подальшим вирахуванням податків та загальнообов`язкових платежів.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908 грн.

Рішення в частині поновлення на роботі допущене негайного виконання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

01 червня 2022 року позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог про нарахування і стягнення заробітної плати.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт вважає рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02 травня 2022 року таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Доводи апелянта полягають у тому, що трудовий договір між нею та відповідачем в установлені судом періоди укладений не був, вона такий договір не підписувала, в тому числі заяву та наказ про прийняття на роботу. При цьому суд першої інстанції не звернув увагу, що копії вказаних документів не містять її підпису. Вважає, що зазначене свідчить про те, що акти про відмову від підписів також складені відповідачем набагато пізніше.

Наполягає на тому, що трудові відносини між нею і роботодавцем виникли ще 10 травня 2021 року, коли вона перебувала у відпустці за основним місцем роботи, а тому також підлягає нарахуванню і стягненню заробітна плата за період з 10 травня 2021 по 04 липня 2021 року. Вважає, що суд позбавив її права отримати належні їй кошти, а саме заробітну плату, посилаючись лише на ті докази, що надав відповідач.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Відповідач ФОП ОСОБА_2 у відзиві заперечує проти вимог апеляційної скарги. Вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим. Більше того, відповідач виконав це рішення перерахувався стягнуті з нього суми поштовим переказом на рахунок позивача, однак остання чомусь відмовляється їх отримувати.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 червня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою від 15 червня 2022 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.

Позивач ОСОБА_1 судовому засідання вимоги апеляційної скарги підтримала на умовах, викладених в ній, і просила задовольнити.

Представник відповідача ФОП ОСОБА_2 адвокат Покоєвич А.О. проти вимог апеляційної скарги заперечував, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Судом встановлено, що ОСОБА_1 за період з 1 кварталу 2021 року по 2 квартал 2021 року, тобто в січні червні 2021 року була працевлаштована і отримувала заробітну плату лише в КНП «ВОКПЛ ім. акад. О.І. Ющенка ВОР».

Натомість в ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_1 працювала в період часу з 05 липня 2021 до 15 вересня 2021 року, коли була звільнена за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

При цьому суд прийняв до уваги копії трудового договору між працівником і фізичною особою, заяву ОСОБА_1 , копію наказів ФОП ОСОБА_2 про прийняття ОСОБА_1 на роботу і звільнення з неї, довідку про суми нарахованої за роботу в ФОП ОСОБА_2 заробітної плати й оцінив їх в сукупності з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів, що їм відповідають.

Зокрема, зазначеними доказами підтверджено, що крім роботи в КНП «ВОКПЛ ім. акад. О.І. Ющенка ВОР» з 05.07.2021 до 15.09.2021 ОСОБА_1 нараховувалася заробітна плата в ФОП ОСОБА_2 , а саме: в липні 2021 року нараховано 2 722,27 грн, в серпні 2021 року 3 000 грн, в вересні 1 363,60 грн.

Фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) є адміністративним правопорушенням, що передбачене частиною 2 статті 41 КпАП України. Крім того, законодавством передбачено за такі дії накладення на суб`єктів господарювання фінансових санкцій значного розміру.

За відповідним зверненням ОСОБА_1 її посилання на те, що в період часу з 10.05.2021 по 04 липня 2021 року вона працювала у ОСОБА_2 без оформлення трудового договору було перевірено органами Держпраці.

З листа Управління Держпраці у Вінницькій області від 21.10.2021 встановлено, що згідно з наказом від 01.07.2021 № 6 ОСОБА_1 05.07.2021 прийнято на посаду продавця з неповним робочим днем, тобто на 0,5 ставки, повідомлення про прийняття на роботу ОСОБА_1 роботодавцем подано до органу державної податкової служби 01.07.2021 з датою початку роботи - 05.07.2021. Трудовий договір в письмовій формі укладений від 05.07.2021, час виконання робіт встановлений з 8-00 до 12-00, вихідні дні - субота та неділя. Перший запис в журналі профілактичних заходів, в якому фіксуються температура та дезінфекція приміщення, ОСОБА_1 внесено 14.07.2021. У табелях обліку робочого часу, відомостях нарахування та виплати заробітної плати за травень - червень 2021 року прізвище, ім`я та по - батькові ОСОБА_1 відсутні. Актами «Про відмову від підпису» від 20 липня, 05 серпня, 20 серпня та 07 вересня 2021 року, складеними в присутності 3-х осіб зафіксовано, що ОСОБА_1 відмовилась підписати вказані вище відомості та, отримавши зазначені кошти заробітної плати за липень, серпень, вересень 2021, не вчинила в відомостях особисті підписи. Актами, складеними в присутності 3-х осіб від 25 серпня, 01, 06, 09, 10 та 15 вересня 2021 року «Про порушення трудових обов`язків» зафіксовано, що ОСОБА_1 зроблено усне зауваження щодо завищування цін на певні категорії товарів, переклеювання цінників та нарікання покупців магазину. Актами, складеними в присутності 3-х осіб від 15.09.2021р. №№ 11; 12 зафіксовано, що 15.09.2021 ОСОБА_1 в робочі години з 08-00 год. до 12-00 год. на роботі не з`явилася, своєї відсутності не пояснила. Відповідно до табелю обліку робочого часу за вересень 2021 року, 15.09.2021 ОСОБА_1 обліковано прогул. Наказом від 15.09.2021 № 8 ОСОБА_1 звільнено з посади продавця, згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України, за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків. Щодо звернення 16.09.2021 ОСОБА_1 про звільнення з посади продавця за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України), встановлено що роботодавець отримав його 22.09.2021 поштовим зв`язком. Зазначену заяву та лист роботодавця про ненадання згоди на звільнення ОСОБА_1 за угодою сторін, так як ОСОБА_1 звільнена з роботи 15.09.2021, згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин своїх обов`язків, 23.09.2021 роботодавцем направлено рекомендованим повідомленням про з`явлення в магазин «Гастроном Економ» для отримання всіх належних коштів в день звільнення, поштове відправлення вручене ОСОБА_1 29.09.2021 із зазначенням розписки про одержання вказаних документів.

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Оскільки судове рішення оскаржується позивачем ОСОБА_3 в частині відмови у задоволенні її вимог про зобов`язання нарахувати і стягнення заробітної плати за період, коли вона працювала, але трудовий договір фактично не був оформлений, а також про зобов`язання нарахування і стягнення заробітної плати в більшому розмірі за час належним чином оформленої роботи, тобто з 05 липня 2021 до 15 вересня 2021, в іншій частині, зокрема в частині задоволених судом позовних вимог про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судове рішення в апеляційному порядку не переглядається відповідно до статті 367 ЦПК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати за період з 10.05.2021 по день звільнення, суд першої інстанції виходив з того, що вказані вимоги ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами, зокрема не доведено факт її працевлаштування у ФОП ОСОБА_2 саме з 10.05.2021, та будь-який інший, ніж зазначений у наказі про прийняття її на роботу, розмір її заробітної плати.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини 1 статті 94, частини 5 статті 95 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору - ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці».

Згідно частиною 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи (ч. 1 ст. 23 КЗпП України).

Право працівника реалізувати свої здібності шляхом укладення трудового договору на декількох підприємствах визначено ч. 2 ст. 21 КЗпП України, при цьому на таких працівників поширюються норми трудового законодавства стосовно прийняття і звільнення з роботи, установлення неповного робочого часу, надання відпусток тощо.

Частиною четвертою статті 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи.

За частиною 1 статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що не підписання позивачем трудового договору від 01.07.2021 свідчить про те, що вона була фактично прийнята на роботу з 10 травня 2021 року, а не з 05 липня 2021 року, оскільки належних і допустимих доказів такого фактичного допуску до роботи без оформлення трудового договору (контракту) нею не надано.

Натомість як письмові докази, надані відповідачем, так і дані, отримані з державних органів підтверджують укладення договору 01 липня 2021 року і допуск ОСОБА_1 до роботи з 05 липня 2021 як це встановлено судом першої інстанції.

ОСОБА_1 підтвердила, що саме з липня 2021 року вона перейшла на 0,5 ставки за основним місцем роботи з тим, щоб мати змогу працювати у ФОП ОСОБА_2 , 30 червня 2021 року вона надіслала йому на телефон через месенджер Viber документи, необхідні для оформлення трудового договору (копію паспорта, картки платника податків тощо).

При цьому суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги письмові покази свідків, надані ОСОБА_1 , так як свідки підлягають допиту в порядку, встановленому статтею 230 ЦПК України.

Крім того, покази свідків не можуть вважатися належними і допустимими доказами з огляду на предмет доказування і конкретні обставини, які підлягають встановленню, зокрема, щодо погоджених сторонами умов трудового договору, часу початку і закінчення роботи, розміру заробітної плати тощо.

ОСОБА_1 не наводить будь якого логічного пояснення тих обставин, що починаючи з 10 травня 2021 року вона нібито працювала у ФОП ОСОБА_2 , але ні заяви про прийняття на роботу з відповідної дати, ані трудового договору не підписувала, з наказом про прийняття на роботу не ознайомлювалася і заробітної плати не отримувала, посилаючись на те, що сподівалася на порядність відповідача, який є її родичом.

Між тим, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Отже, вирішуючи спір, суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, Суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02 травня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий І.М. Стадник

Судді Ю.Б. Войтко

М.В. Матківська