КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 753/7351/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2933/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Заставенко М.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

22 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Семенюк Т.А

Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,

при секретарі - Стешенко М.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві про визнання заповіту недійсним, -

В С ТА Н О В И В :

У квітні 2014 рокупозивачі звернулись до суду зданим позовом до відповідача, посилаючись в обґрунтування позовних вимог на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_4 , який з 1987 року по день смерті був зареєстрований та проживав разом з позивачами за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з ордером вказана квартира була надана померлому на сім'юз 4-х осіб: йому, дружині, сину та дочці.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на Ѕ частину вказаної квартири. На день смерті батька вказана квартира належала йому та матері позивачів на праві приватної власності в рівних долях на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15.11.2013 року. Однак ОСОБА_4 у зв`язку зі смертю не встиг зареєструвати своє право власності. Після смерті батька позивачі, як спадкоємці 1-ї черги за законом, 31.01.2014 звернулися до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, нотаріусом була заведена спадкова справа, і в березні їм стало відомо, що батько за життя залишив заповіт на ОСОБА_3 , який був посвідчений державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори 16.05.2012 року Браславською О.Г.

Вважають заповіт недійсним, оскільки покійний з 1981 року хворів на туберкульоз, спочатку закритої форми, а з 2007 року - відкритої, у зв`язку з чим йому була встановлена інвалідність другої групи, а з 2011 року по день смерті у батька були ознаки психічного розладу здоров`я. При таких обставинах вважають, що під час вчинення та посвідчення заповіту, як розпорядження батьком на випадок його смерті, останній не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, у зв`язку з чим не було дотримано таких вимог до правочину як вільне волевиявлення його учасника, тобто батька, яке повинне відповідати його внутрішній волі.

Зазначали, що померлий ОСОБА_4 на протязі всього життя, а особливо в останні роки життя, зловживав спиртними напоями. У нього почастішали випадки несприйняття дійсних подій внаслідок зловживання спиртними напоями. Тривалість лікування в Київській міській туберкульозній лікарні №1 та зловживання спиртними напоями після прийняття ліків усукупності могли вплинути на усвідомлення ним своїх дій та керування ними.

У зв`язку із викладеним просили визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , посвідчений 16.05.2012року державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Браславською О.Г.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі вважаючи, що судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що згідно довідки Київської міської туберкульозної лікарні №1 з диспансерним відділенням №272 від 23.05.2014 року на № А/К від 19.05.2014 року вказано, що ОСОБА_4 проходив в даній клініці стаціонарне лікування з 30.11.2011 року по 01.11.2012 року, під час якого періодично вживав алкогольні напої. Заповіт був складений 16.05.2012 року, але згідно зазначеної довідки ОСОБА_4 неміг бути присутнім в Шістнадцятій Київській державній нотаріальній конторі, оскільки будь - яких дозволів на залишення приміщення лікарні хворим, який перебував на стаціонарному лікуванні в період 16.05.2012 року Київською міською туберкульозною лікарнею №1 не надавалося.

Також вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги Висновок судово-психіатричного експерта № 30 від 03.02.2015 року, в якому вказано, що на момент складання заповіту, посвідченого державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори 16.05.2012 року Брославською О.Г. , ОСОБА_4 виявляв ознаки психічного розладу«органічне ураження головного мозку інтоксикаційного ґенезу». Зазначено, що ОСОБА_4 міг усвідомлювати значення свої дій та керувати ними на момент складання заповіту (а. с. 95 - 102 том 1), проте експертиза не надала відповіді на поставлене запитання експерту, - чи відповідає підпис у заповіті від 16 травня 2012 року заповідачеві ОСОБА_4 .

Також вважає, що судом першої інстанції не враховано того факту, що на час складеного оскаржуваного заповіту, право на частину квартири існувало у рідних дітей ОСОБА_4 , а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що також свідчить про його недійсність.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 являються сином та дочкою ОСОБА_4 (а. с. 10, 11, 12 том 1).

Відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15.11.2013року визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 (а. с. 14 -17 том 1).

За життя ОСОБА_4 було встановлено другу групу інвалідності (а. с. 33 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а. с. 9 том 1).

Після його смерті Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 62/2014 (а. с. 38 том 1).

З матеріалів справи вбачається, що 16.05.2012 року ОСОБА_4 склав заповіт на ім`я ОСОБА_3 ,якій заповів все своє майно, що належатиме йому на день його смерті. Вказаний заповіт було посвідчено державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Браславською О.Г.

У встановлений законодавством строк із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулися його діти - позивачі по справі (а.с. 38, 63 том 1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, судпершої інстанціївиходив з недоведеність позовних вимог та відсутність, визначених ст. 225 ЦК України, підстав для задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Як вказано у частинах першій та другій статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.

У частині першій статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

За частиною першою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 401/3244/17 зазначено, що заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, позивачі посилалися на те, що під час складання спірного заповіту 16 травня 2012 року їх батько перебував на лікуванні у Київській міській туберкульозній лікарні №1, зловживав спиртними напоями, та зловживання спиртними напоями після прийняття ліків у сукупності могли вплинути на усвідомлення ним своїх дій та керування ними.

Судами установлено, що за висновком судово-психіатричного експерта №30 від 03.02.2015 року, на момент складання заповіту, посвідченого державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори 16.05.2012 рокуБрославською О.Г. , ОСОБА_4 виявляв ознаки психічного розладу: «органічне ураження головного мозку інтоксикаційного ґенезу». ОСОБА_4 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту (а. с. 95 - 102).Доказів на спростування правильності змісту цього висновку та/або доказів того, що на момент складення спірного заповіту ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, позивачами не надано.

Зі змісту заповіту від 16.05.2012 року вбачається, що ОСОБА_4 власноручно написав: «Заповіт прочитаний мною вголос», під чим поставив свій підпис.

Колегія суддів також погоджується і з висновком суду першої інстанції щодо неприймайння до уваги доводів позивачів про те, що заповіт був підписаний не померлим, оскільки при зверненні до суду позивачі як на підставу недійсності правочину посилалися саме на те, що померлий не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати.

З цих же підстав колегія суддів не бере до уваги й доводи апеляційної скагри, що судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_4 у день складання заповіту - 16.05.2012 року, не міг бути присутнім в Шістнадцітій Київській державній нотаріальній конторі, оскільки будь-яких дозволів на залишення приміщення лікарні хворим, який перебував на стаціонарному лікуванні в період з 30.11.2011 року по 01.11.2012 року, Київською міською туберкульозною лікарнею №1 не надавалося.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представника апелянта, будь-яких заяв про зміну підстав позову позивачами не подавалось.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У статті 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання спірного заповіту недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на їх правильність, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлений 27 червня 2022 року.

Головуючий

Судді