Справа № 195/703/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

28.06.2022 року с-ще Томаківка

Дніпропетровської області

Томаківський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Колодіної Л.В.,

за участю секретаря судового засідання - Тронько К.К.,

розглянувши на підготовчому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя оосба без самостійних вимог - орган опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В ИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на те, що батько дитини свої батьківські обов`язки не виконує, матеріально дитину не утримує. Вважає, що є всі підстави для позбавлення його батьківських прав відносно сина.

Позов обґрунтований тим, що 16.06.2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис №36.

ІНФОРМАЦІЯ_2 від цього шлюбу народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 04.09.2009 року. Спільне життя у них не склалося, тому що вони не зійшлися характерами, та мають різні погляди на сімейне життя. З липня 2012 року вони з відповідачем не проживають разом, подружні стосунки не підтримують, та мешкають за різними адресами.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 29.08.2012 року шлюб між ними розірвано.

Після того, як вони припинили шлюбні стосунки малолітній син залишився проживати разом з позивачкою.

Згідно рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 25.01.2013 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання їхнього малолітнього сина ОСОБА_3 .

Відповідач не надає матеріальної допомоги, участі у вихованні дитини не приймає, не піклується про її здоров`я та фізичний розвиток, тобто свої батьківські обов`язки не виконує та взагалі припинив цікавитися життям, здоров`ям та вихованням дитини, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь якої іншої участі у вихованні.

Про той факт, що відповідач у подальшому не бажає виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до спільного сина, свідчить його заява від 01.02.2022 року, посвідчена приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області Сєдовим В.В., у якій він вказав, що згоден на позбавлення його батьківських прав по відношенню до сина.

В позовній заяві представник позивача також просить суд розглянути справу за своєї відсутності та відсутності позивача у судовому засіданні, про що підтримує позов повністю.

Відповідач, у своїй заяві, посвідченої 01.02.2022 року приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області Сєдовим В.В., зазначив, що не надає ніякої допомоги на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відмовляється від батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 .. В подальшому зобов`язується не пред`являти ніяких претензій морального та матеріального характеру до сина ОСОБА_3 . Просить суд розглянути справу у свою відсутність.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, не надав суду заяви про розгляд справи за його відсутності.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність позбавлення батьківських прав відповідача по відношенню до неповнолітньої дитини, враховуючи наступні обставини.

Судом встановлено, що відповідач є батьком малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого 04.09.2009 року Адміністрацією Казачелокнянської сільської ради Суджанського району Курської області Російської Федерації.

Так, 16.06.2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис №36.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 29.08.2012 року шлюб між ними розірвано.

Згідно рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 25.01.2013 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання їхнього малолітнього сина ОСОБА_3 .

Після того, як сторони припинили шлюбні стосунки малолітній син залишився проживати разом з позивачкою.

Згідно рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 25.01.2013 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання їхнього малолітнього сина ОСОБА_3 , копію якого додано до матеріалів справи.

Позивач стверджує, що відповідач не надає матеріальної допомоги, участі у вихованні дитини не приймає, не піклується про її здоров`я та фізичний розвиток, тобто свої батьківські обов`язки не виконує та взагалі припинив цікавитися життям, здоров`ям та вихованням дитини, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь якої іншої участі у вихованні.

До матеріалів справи додано заяву від відповідача, яка посвідчена 01.02.2022 року приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області Сєдовим В.В., про те, що він дійсно не надає ніякої допомоги на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відмовляється від батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 . В подальшому зобов`язується не пред`являти ніяких претензій морального та матеріального характеру до сина ОСОБА_3 . Просить суд розглянути справу у свою відсутність.

Таким чином, малолітній син ОСОБА_3 знаходиться на повному утриманні позивача ОСОБА_1 . Мати дитини самостійно створює належні умови для її розвитку, піклується про здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створює належні умови для розвитку здібностей.

В даній ситуації суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

При цьому, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права і особливості даної ситуації свідчать про необхідність врахування наведених міжнародних стандартів, які знаходяться у тісному взаємозв`язку із національним правовим регулювання описуваних правовідносин.

Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Важливим є те, що, виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя(пункт 78 рішення ЄСПЛ «Мамчур проти України»).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 згадуваного рішення ЄСПЛ «Хант проти України»).

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю.

Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідача «законом», суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами статей 164-167 Сімейного кодексу України.

Зокрема, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.

Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дитини ОСОБА_4 і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8.

В такій ситуації суд звертає увагу, що позивач в судовому засіданні не змогла обґрунтувати мету, яку вона прагне досягнути позбавленням батьківських прав і яким чином позбавлення батьківських прав відповідача змінить існуючу ситуацію і сприятиме захисту інтересів дитини, проте виходячи з особливостей даної справи вказані обставини будуть враховані судом при дослідженні питання про пропорційність втручання у право відповідача.

Визначаючи, чи був захід по втручанню у право відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти «інтереси дитини», є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»).

Суд наголошує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що «основні інтереси дитини» є надзвичайно важливими. ЄСПЛ в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад пункт 100 згадуваного вище рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України»).

Ще більш змістовний підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Розкриваючи зміст даного принципу і підходи по його реалізації Комітет ООН з прав дитини в своїх Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів (пункт 1 статті 3) [4] сформулював такі підходи:

«Найкраще забезпечення інтересів дитини» - це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, в конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку:

по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них в співвідношенні з іншими;

по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечує юридичні гарантії та належну реалізацію цього права (пункт 46).

Комітет вважає за доцільне скласти невичерпний, не субпідпорядкований перелік елементів, які могли б розглядатися при проведенні оцінки найкращих інтересів будь-якою особою, відповідальною за прийняття рішень, якій належить визначати найкращі інтереси дитини. Невичерпний характер переліку елементів означає, що можна вийти за його рамки і розглянути інші фактори, що мають відношення до конкретних обставин, в яких знаходиться та чи інша дитина або група дітей. Всі фігуруючи у переліку елементи повинні бути прийняті до уваги і зважені з урахуванням обставин кожного випадку. Перелік повинен служити конкретним керівництвом, забезпечуючи при цьому гнучкість (пункт 50).

Слід підкреслити, що базова оцінка найкращих інтересів - це загальна оцінка всіх відповідних елементів, що визначають найкращі інтереси дитини, зі зваженою оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими. Не всі елементи актуальні в кожному випадку, і в різних випадках різні елементи можуть використовуватися по-різному. Зміст кожного елемента неминуче буде неоднаковим залежно від конкретної дитини і конкретного випадку, в залежності від виду рішення і конкретних обставин; те саме стосується і значущості кожного елемента в контексті загальної оцінки (пункт 80).

Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальності своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Отже, повертаючись до обставин даної справи судом встановлено, що відповідачу, як батьку малолітньої дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК).

Основним твердженням позивача є те, що відповідач має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини, життям дитини не цікавиться, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання та підготовку до самостійного життя, не приділяє часу для спілкування, не виявляє інтересу до потреб, в цілому життям дитини не цікавиться.

Суд не може покласти твердження про заборгованість зі сплати аліментів в основу для позбавлення батьківських прав відповідача, останній хоч і має заборгованість, т.я. відсутні докази того, що відповідач не має бажання спілкуватися з дитиною, а тому виходячи із особливостей правовідносин, що склалися між сторонами, наявність заборгованості зі сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини відповідача ще не є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав.

Такі висновки висловлював і Верховний Суд у справах про позбавлення батьківських прав (див. для прикладу пункт 58 постанови Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №638/16622/17).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що можливо позбавити відповідача батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, оскільки він сам виявив бажання позбавити його прав на дитину, так як не виконує своїх батьківських обов`язків щодо виховання та матеріального забезпечення дитини.

На підставі вищевикладеного та керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ст.ст. 164, 165, 166, 180, 182, 183 СК України, ст.12, 13, 76, 80, 81, 95, 258, 259, 265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 , зареєстрованої за місцем проживання по АДРЕСА_1 , до ОСОБА_2 , зареєстрованого за місцем проживання по АДРЕСА_2 , третя особа без самостійних вимог - орган опіки та піклування Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, зареєстрованої за місцем знаходження по АДРЕСА_3 , про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений по справі судовий збір в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Томаківський районний суд Дніпропетровської області.

Суддя: Л. В. Колодіна