Справа №443/2018/21
Провадження №2/443/194/22
РІШЕННЯ

іменем України

27 червня 2022 року місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області

головуючого - судді Равлінка Р.Г.,

секретар судового засідання Рибакова І.І,

провів у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Жидачеві розгляд справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя, -

за участю:

представників позивача ОСОБА_3

ОСОБА_3

встановив:

Позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок загальною площею 125,3 кв.м, (житлова площа - 84,9 кв.м) з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; припинити право одноособової власності ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта в Реєстрі 14081201) та визнати за ним та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; просить визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :06:001:0025, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта в Реєстрі 15); припинити право одноособової власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :06:001:0025, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта в Реєстрі 15) та визнати за ним та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частину земельної ділянки 0,2500 га, кадастровий номер :06:001:0025, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта в Реєстрі 15).

Обґрунтування позовних вимог.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 25.02.1989 вони разом і відповідачкою по справі уклали шлюб. За час перебування у шлюбі вони придбали за спільні кошти житловий будинок АДРЕСА_1 . Під час укладення договору купівлі-продажу за спільною домовленістю між ними, власником майна вирішили записати відповідачку ОСОБА_2 . Після оформлення речових прав на житловий будинок та вселення у придбаний будинок на його ім`я було оформлено договори із підприємствами, що надають комунальні послуги (постачання та розподіл природного газу, постачання та розподіл електричної енергії, водопостачання та водовідведення). У всіх квитанція було зазначено його як абонента відповідних послуг. Оскільки придбаний як спільне майно подружжя житловий будинок був розташований на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, що належала до комунальної власності, тому у 2011 році вони почали оформляти право приватної власності на зазначену земельну ділянку та за спільною домовленістю власником також записали ОСОБА_2 . У зв`язку із фактичним проживанням окремо більше трьох років та непідтриманням сімейних стосунків, він ініціював розірвання шлюбу, про що свідчить надходження до Жидачівського районного суду позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, провадження за якою відкрито (справа № 443/1527/21). В той же час, у зв`язку із припиненням шлюбних відносин із відповідачкою виникла необхідність в поділі спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, фактичні обставини придбання подружжям в інтересах сім`ї за спільні кошти у власність житлового будинку та приватизація земельної ділянки, на якій розташований спільний житловий будинок, в період перебування у зареєстрованому шлюбі і безпосередня спільна участь подружжя в їх утриманні та ведення спільного господарства, незалежно від реєстрації прав на таке майно за одним із них за презумпцією спільної сумісної власності подружжя, набутого у шлюбі, дає підстави стверджувати про можливість визнання такого майна спільною сумісною власністю та його поділ між сторонами у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відповідачка не скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву.

Процесуальні рішення, постановлені по справі

Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінка Р.Г. від 29.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до відкритого судового засідання в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 03.02.2022 /а.с.45-47/.

03.02.2022 справу розглядом було відкладено на 01.03.2022 у зв`язку із поданою відповідачкою заявою на 01.03.2022 /а.с.53-54/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 01.03.2022 у зв`язку із надходження клопотання про відкладення розгляду справи від представника відповідачки справу розглядом було відкладено на 08.04.2022 /а.с.75/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 08.04.2022 у зв`язку із надходження клопотання про відкладення розгляду справи від представника відповідачки справу розглядом було відкладено на 04.05.2022 /а.с.86/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 04.05.2022 зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності подружжя - повернуто заявниці /а.с.101-103/.

04.05.2022 у справі оголошено перерву до 24.05.2022 /а.с.96-98/.

24.05.2022 справу було знято з розгляду у звязку із оголошенням повітряної тривоги у Львівській області /а.с.110/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 16.06.2022 позовну заяву було залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви /а.с.122-124/.

Розгляд справи по суті відбувся 27.06.2022 за участі представників позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_3 .

Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі.

В судовому засіданні 27.06.2022 представники позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити, покликаючись на підстави викладені у позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданого 14.09.2021 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 25.02.1989 зареєстрували шлюб у виконкомі Кошелівської сільської ради Хустського району Закарпатської області, після чого дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_5 » /а.с.17/.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, від 21.09.2021 № 275881435 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта - 14081201) зареєстрований 31.03.2006 на праві приватної власності за ОСОБА_2 , підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу № 318 від 17.03.2006, посвідчений Жидачівською державною нотаріальною конторою та земельна ділянка кадастровий номер :06:001:0025, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 15, площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 /а.с.18-21/.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10260625 від 31.03.2006, виданим КП ЛОР "Стрийським МБТІ", будинок, реєстраційний номер об`єкта 14081201, адреса: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_2 /а.с.109/.

Згідно договору купівлі-продажу від 17.03.2006 № 318, посвідченого державним нотаріусом Жидачівської державної нотаріальної контори Матусеком В.В., ОСОБА_6 що мешкає в с. Городище, Жидачівського р-ну, Львівської області (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) продав, а ОСОБА_2 , що мешкає в АДРЕСА_2 (ідентифікаційний номер об`єкта НОМЕР_3 ) купила цілий житловий будинок загальною площею 125,3 кв.м, (житлова площа - 84,9 кв.м) з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . /а.с.28-29/.

Відповідно до рішення Жирівської сільської ради Жидачівського району Львівської області від 12.03.2011 "Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складення документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку у АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_2 " надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складення документів ОСОБА_2 площею 0,2500 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд /а.с.31/.

Згідно рішення Жирівської сільської ради Жидачівського району Львівської області від 20.12.2012 "Про затвердження технічної документації та передачу безоплатно земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_2 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складення документів на земельні ділянки. Передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 земельні ділянки загальною площею 0,7767 га, в тому числі 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 /а.с.33/.

При вирішенні позовних вимог судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 Цивільного Процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 Цивільного Процесуального кодексу України).

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України).

Як визначено статтею 16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.13 ЦК України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6 ст. 13 ЦК України).

Тож, спір між сторонами виник з правовідносин щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі, яке регулюється нормами Конституції України, Цивільного Кодексу України та Сімейного Кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 9 ст. 7 Сімейного Кодексу України, сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами Сімейного Кодексу України на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частина 1 ст. 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, - майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (ст. 57 ч.1 п. 1-3 СК України).

Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише дружини, це ще не означає, що вона є одноосібним власником майна.

Об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Річ це об`єкт матеріального світу, саме предмети якого є об`єктом права власності.

Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України.

Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання.

Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна.

Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму об`єкта права спільної сумісної власності.

При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Частки чоловіка та дружини є рівними. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який ї їх спростовує. (Постанова Верховного Суду України № 6-843цс17 від 24.05.2017, постанови Верховного Суду №235/9895/15 від 06.02.2018, № 404/1515/16-ц від 05.04.2018 та постанова Великої Палати Верховного Суду № 372/504/17 від 21.11.2018).

Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що майно, яке придбано за час шлюбу, а саме: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 - є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Відповідно ст.ст. 355 ч.1, 356 ч.1 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким способом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Вирішуючи справу по суті, суд не відступає від засади рівності часток подружжя, оскільки матеріали справи не містять жодних відповідних доказів для зменшення частки будь-кого з подружжя та доказів згоди компенсації будь-якого з них.

Тому суд, виходячи з наведених вимог закону та керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного суд України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», вважає, що по даній справі слід застосувати засади рівності часток подружжя.

У частині першій, четвертій статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року в справі 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18) зроблено висновок, що «земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України».

Таким чином, земельна ділянка кадастровий номер :06:001:0025, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 15, площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) АДРЕСА_1 також підлягає поділу між сторонами по справі.

Відтак, судом встановлено, що майно, яке являється предметом спору, було придбано у період шлюбу, а тому дане майно являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, знайшли своє підтвердження, оскільки, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд вважає позов обґрунтованим та законним, в зв`язку з чим останній підлягає частковому задоволенню, а саме в частині визнання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер: 14081201) та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта в Реєстрі 15) є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер: 14081201) та право власності за кожним Ѕ частину земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :06:001:0025, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта в Реєстрі 15).

Щодо позовних вимог про припинення права одноособової власності на спірне майно зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_2 суд зазначає наступне.

Виходячи із засад ст. 15 ЦПК України , суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених , невизнаних або оспорюваних прав , свобод чи інтересів , що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин .

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відсутність порушеного права , чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам, визначеним законодавством є підставою для відмови у позові.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі № 914/1128/16.

Отже, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства (постанова ВС у справі № 904/792/18 від 20.02.2019 року).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19) зазначила, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

Суд зазначає, оскільки з моменту укладення договору купівлі-продажу та державної реєстрації права власності на земельну ділянку спірне майно належало сторонам на праві спільної сумісної власності, то позовна вимога про припинення права одноособової власності відповідачки до задоволення не підлягає, а відтак належним способом захисту порушеного права позивача є саме визнання житлового будинку та земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину будинку та Ѕ частину земельної ділянки за кожним.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя - задовольнити частково.

Визнати житловий будинок загальною площею 125,3 кв.м, (житлова площа - 84,9 кв.м) з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер: 14081201) та земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :06:001:0025, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта в Реєстрі 15) об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер: 14081201) та право власності Ѕ частину земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :06:001:0025, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта в Реєстрі 15).

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер: 14081201) та право власності Ѕ частину земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :06:001:0025, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта в Реєстрі 15).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду через Жидачівський районний суд Львівської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до частини 6 ст. 259 та частини 1 ст. 268 ЦПК України складання повного рішення суду відкладено на п`ять днів.

У зв`язку з оголошенням у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 30.06.2022.

Суддя Р.Г. Равлінко