Справа № 202/4360/21
Провадження № 2/202/381/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.

за участю секретаря Загвоздкіної О.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права власності на житловий будинок,

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивач звернувся з позовом до суду за результатами розгляду якого, керуючись ст.344 ЦК України, просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з усіма господарськими будівлями: літня кухня, сарай, навіс, вбиральня, інші споруди (на плані №1, 2, 3) в порядку набувальної давності.

Заявлені вимоги були обґрунтовані тим, що у 1938 році далекі родичі позивача, а саме: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 збудували житловий будинок АДРЕСА_1 , жодних документів на вказане нерухоме майно не збереглось. У 2000 році позивач вселився у вказаний будинок на постійне місце проживання де мешкає наразі зі своєю сімєю. За 20 років проживання у будинку позивачем було здійснено капітальні та поточні ремонти, сплачувались комунальні платежі, земельний податок на землю. Таким чином, позивач вважав, що він постійно, безперервно й відкрито фактично володів названим нічийним майном та прилеглими до нього господарськими спорудами.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову повністю.

ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

На підтвердження обставин викладених у позовній заяві, а саме: постійного, безперервного й відкритого фактичного володіння будинком АДРЕСА_1 , та прилеглими до нього господарськими спорудами, стороною позивача надано копію технічного паспорту та заявлено клопотання про допит двох свідків.

Як вбачається із копії технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , виготовленого ПП «ПРОМ БТІ», станом на 24 червня 2021 року, на замовлення ОСОБА_1 , загальна площа приміщень будинку складає 57,2 кв.м., житлова 32,3 кв.м. Житловий будинок А1 споруджено у 1938 році, навіс б1 у 1938 році, літня кухня в1 у 1938 році, вбиральня г1 у 1985 році, д1 сарай у 1938 році, № І, 1, 2 споруди.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду показала, що вона є цивільною дружиною позивача. Їй відомо, зі слів позивача (її цивільного чоловіка), обставини викладені у позовній заяві.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду показав, що він є батьком позивача. Зазначив, що за адресою: будинок АДРЕСА_1 мешкає більше 20 років. Зазначив, що попередні власники будинку АДРЕСА_1 не є його родичами.

ІІІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Статтею 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що для набуття права власності за набувальною давністю необхідна сукупність умов, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

В той же час, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про недоведеність стороною позивача законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння позивачем чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння як наслідок і сплив установлених строків володіння.

Вказаних висновків суд дійшов з огляду на відсутність жодного доказу який би спростував висновки суду. Позивач у своєму позові вказує про сплату ним комунальних платежів, податку на землю, де розташована спірна нерухомість, здійснення капітальних та поточних ремонтів вказаного будинку, тощо, однак жодного доказу на підтвердження вказаних обставин суду надає. Також суду не надано доказів та не зазначено жодних обставин щодо вселення у спірний будинок позивача, враховуючи, що його було побудованого його родичами, інформація про яких у суду відсутня (що очевидно впливає і на коло залучених осіб/відповідачів у справі).

Додатково суд звертає увагу, що ухвалою суду позовну заяву було залишено без руху, надано позивачу та його адвокату Ведуті В.В. строк 10 днів з дня вручення вказаної ухвали для усунення недоліків, а саме: зазначити докази, що підтверджують вказані у позовній заяві обставини, а саме постійного, безперервного й відкритого фактичного володіння та користування ним житловим будинком за АДРЕСА_1 .

На виконання вказаних судом вимог стороною позивача було надано лише заяву про виклик 2 свідків.

Однак, суд вважає, що наразі очевидно, що свідчення 2 осіб не можуть підтвердити наявності підстав передбачених ст. 344 ЦК України, враховуючи відсутність інших доказів, що у своїй сукупності могли б підтвердити обставини викладені у позовній заяві.

Так положеннями ЦПК України визначено, що є доказами у цивільній справі, зокрема доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (частини перша, друга статті 76 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Враховуючи встановлені судом у справі обставини, а також норми законодавства, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись, ст. ст. 4, 11, 76-78, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Дніпропетровської міської ради (49000, м. Дніпро, пр. Д.яворницького,75), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, вул. Старокозацька, 58) про визнання права власності на житловий будинок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28.06.2022 року.

Суддя Г.О. Кухтін