Справа № 729/1159/21
2/729/33/22 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

28 червня 2022 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області

у складі: головуючої судді - Булиги Н. О.,

за участю секретаря судового засідання - Романченко С. С.,

позивачки - ОСОБА_1 ,

представника позивачки адвоката Бойко Л.В.

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Бобровицького районного суду Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту понесення грошових затрат на поліпшення нерухомого майна, відшкодування вартості витрат на будівельні матеріали та проведені ремонтні роботи,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту понесення грошових затрат на поліпшення нерухомого майна, житлового будинку, відшкодування вартості витрат на будівельні матеріали та проведені ремонтні роботи. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначає, що 12.10.1985 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Проте, спільне життя у них не склалося, з серпня 2016 року вони проживали окремо і рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21.09.2017 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько відповідача ОСОБА_4 . Спадщину після його смерті прийняв відповідач і 24.11.1998 року отримав у Бобровицькій державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 .

Позивачка зазначає, що в період шлюбу з 1998 по 2016 рік, сторонами за спільні кошти було проведено ремонтні роботи будинку, який відповідач отримав у спадок після смерті батька, як наслідок його вартість істотно збільшилася. Зокрема, позивачка зазначає, що увесь будинок було обкладено білою силікатною цеглою, до будинку добудована веранда, зроблено ремонті роботи в будинку, побудований двохповерховий сарай, також проведено облаштувальні роботи по проведенню газопостачання в будинок, пробурена нова свердловина для забору води, побудована нова вбиральня та літній душ.

Позивачка вказує, що у 2018 році вона зверталася до Бобровицького районного суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 37/100 часток майна. Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 10.02.2021 року у задоволенні даного позову було відмовлено, а апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 було задоволено частково та змінено рішення суду першої інстанції шляхом виключення з його мотивувальної частини висновку про недоведення ОСОБА_1 факту понесення грошових затрат на поліпшення будинку, розташованого в АДРЕСА_2 , в іншій частині рішення залишено без змін. 22.05.2019 року ухвалою Бобровицького районного суду у справі № 729/906/18 була призначена судова будівельно-технічна експертиза, згідно висновку якої, ринкова вартість житлового будинку в АДРЕСА_2 становить 289460 гривень, ринкова вартість вищевказаного житлового будинку без урахування поліпшень та добудов, у цінах на час проведення дослідження, у технічному стані, що існував у 1998 році, становить 74237 гривень, ринкова вартість робіт та будівельних матеріалів використаних на поліпшення будинковолодіння становить 215223 гривень. Позивачка вважає, що після отримання у спадок відповідачем житлового будинку його вартість у період перебування сторін у шлюбі зросла за рахунок спільних трудових та грошових затрат її та відповідача, а тому просить встановити факт понесення нею грошових затрат на поліпшення нерухомого майна, житлового будинку в АДРЕСА_2 та відшкодувати їй вартість витрат на будівельні матеріали та проведені ремонтні роботи будинку у сумі 107611 гривень, а також стягнути з відповідача витрати по справі та витрати на правничу допомогу.

У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з викладених у позові підстав.

Представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якій відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі обґрунтовуючи, що жодних доказів на підтвердження зазначених у позові вимог, а саме понесення особистих грошових затрат на поліпшення будинку належного на праві власності відповідачеві, позивачем не надано.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позов.

У відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ суд створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторони ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Суд, заслухавши учасників провадження, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та об`єктивно оцінивши надані докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті доходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.10.1985 року. Рішенням Броварського місьрайонного суду Київської області від 21.09.2017 шлюб між сторонами розірвано (а.с.9-10).

Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.11.1998 року, ОСОБА_3 є спадкоємцем майна після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . До складу спадкового майна ввійшов житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с.11).

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області №729/906/18 від 10.02.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 37/100 часток майна відмовлено (а.с.12-29).

Постановою Чернігівського апеляційного суду №22-ц/4823/845/21 від 26.07.2021 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 10.02.2021 року змінено шляхом виключення з його мотивувальної частини висновку про недоведення ОСОБА_1 факту понесення нею грошових затрат на поліпшення отриманого ОСОБА_3 у спадщину будинку з надвірними будівлями й спорудами, що розташований в АДРЕСА_2 , і залишено його без змін в іншій частині (а.с.30-32).

Згідно технічного паспорту на будинок з господарськими будівлями та спорудами, ОСОБА_3 має у власності житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_3 , розмір частки власності ціла (а.с.33-35).

З довідок ЗАТ «Птахофабрика Київська» №164 від 12.05.2010, №494 від 14.11.2012 вбачається, що ОСОБА_1 працювала в ЗАТ «Птахофабрика Київська» та отримувала заробітну плату, що також підтверджується довідкою форми ОК-5 Пенсійного фонду України (а.с.36-45).

Так, відповідно до довідки про середню заробітну плату ОСОБА_1 її дохід з листопада 2009 року по квітень 2010 року становив 17921,78 гривень, а дохід з травня 2012 року по жовтень 2012 року становив 20917,59 гривень (а.с.36-37).

Перебуваючи у шлюбі, сторони проживали спільно у будинку, який належить відповідачу на праві особистої приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 листопада 1998 року. Як зазначає позивачка, під час спільного проживання у шлюбі за спільні кошти та за рахунок спільних трудових затрат сторонами проводилися ремонтні роботи з поліпшення житлового будинку, який успадкував відповідач після смерті свого батька.

За клопотанням позивачки з архіву Бобровицького районного суду було витребувано справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 37/100 часток майна. В матеріалах даної справи мається судова будівельно-технічна експертиза, на яку позивачка посилається для підтвердження своїх вимог.

Згідно висновку експерта Чернігівського відділення Київського науково- дослідного інституту судових експертиз № 2568-2570/19-24 від 29.10.2019, ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , становить 289460 гривень; ринкова вартість вищезгаданого житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами без врахування поліпшень та добудов у технічному стані, що існував у 1998 р., у цінах на час проведення досліджень становить 74237 гривень; ринкова вартість будівельних матеріалів та робіт, використаних в будівництві приміщень, становить 215223 гривень; добудови до житлового будинку, які здійснені після отримання ОСОБА_3 у спадщину зазначеного будинку та у період перебування сторін у шлюбі за рахунок спільних трудових та грошових затрат, у відсотковому виразі становлять 74/100 або 37/50.

Посилаючись на дану експертизу представник позивачки зазначає, що оскільки вартість добудов, робіт та будівельних матеріалів використаних подружжям ОСОБА_6 на поліпшення житлового будинку становить 215223 гривень, то Ѕ частина грошової компенсації за будівельні матеріали та проведені ремонтні роботи становить 107611 гривень, які як вона вважає понесені позивачкою особисто і підлягають стягненню з відповідача. Аналізуючи дану експертизу суд зазначає, що вона визначає лише ринкову вартість будинковолодіння до та після проведення ремонтних робіт, а також вартість добудов, робіт та будівельних матеріалів, і ніяким чином не підтверджує понесення особистих коштів чи затрат позивачки на будівельні матеріали та ремонтні роботи. Також і факт зростання на 37/50 вартості будинку не свідчить, що таке зростання відбулося за рахунок особистих коштів позивачки. Твердження ОСОБА_1 про те, що відповідач не працював у період їх шлюбу, суд не бере до уваги, оскільки згідно норм Сімейного кодексу України, відсутність у одного із подружжя самостійного заробітку (доходу) не свідчить, що ним не було зроблено внеску у спільне майно подружжя.

Разом з тим, проаналізувавши Постанову Чернігівського апеляційного суду від 26.07.2021, при оцінці якої представник позивача просила врахувати положення ст. 82 ЦПК України, суд зазначає, що у мотивувальній частині постанові зазначено, що факт зростання на 37/50 вартості будинку АДРЕСА_2 після отримання його у спадщину відповідачем, мало місце у період перебування сторін у шлюбі й за рахунок їх спільних трудових та грошових затрат, що підтверджено сукупністю певних доказів зібраних судом першої інстанції (а.с.32). Отже, зазначена постанова також не є беззаперечним доказом понесення саме особистих грошових затрат позивачкою на поліпшення житлового будинку.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що посилання позивачки на ч.1 ст.70 та ч.ч.1,2 ст.71 СК України, ч.2 ст.364 та ч.2 ст.372 ЦК України, є помилковим та не приймається судом до уваги, оскільки дані норми підлягають застосуванню при вирішенні спорів щодо поділу майна, яке перебуває у спільній сумісній чи частковій власності співвласників об`єктів нерухомого майна, проте як було встановлено в судовому засіданні, рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 10.02.2021 року ОСОБА_1 відмовлено у визнанні об`єктом спільної сумісної власності подружжя житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , а отже вона не є співвласником спірного майна.

Частиною 4 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З дослідженого у судовому засіданні рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності на 37/100 часток майна, вбачається, що позивачкою не було доведено, що вона будучи працевлаштованою та отримуючи певну заробітну плату, витрачала особисті кошти на будівельні матеріали та саме своїми коштами проводила розрахунки за проводені ремонтні роботи.

Разом з тим, додані до позовної заяви позивачкою довідки про її доходи, досліджена копія трудової книжки та видаткова накладна від 15.10.2015, не можуть бути розцінені судом як належні докази, що підтверджують понесення особистих затрат позивачою на поліпшення житлового будинку належного на праві власності відповідачеві.

Суд також звертає увагу, що позивачка у позові зазначає, що в період шлюбу з 1998 по 2016 рік, сторонами саме за спільні кошти було проведено ремонтні роботи будинку, отже вона підтверджує факт понесення спільних з відповідачем витрат на поліпшення житлового будинку, а не її особистих.

За нормами статті 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

Водночас право вимагати стягнення витрат на проведення ремонту жилого будинку, що належить власникові, у членів сім`ї власника виникає лише у випадку, якщо їх затрати на ремонт жилого приміщення перевищували покладений на них статтею 156 ЖК УРСР обов`язок. Така позиція висловлена Верховним Судом України у п.4 Постанови Пленуму № 7 від 04 жовтня 1991року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок».

За приписами п.2 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

З досліджених судом доказів встановлено, що житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_2 був набутий відповідачем у порядку спадкування після смерті батька, тому він не є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а є особистою власністю ОСОБА_3 .

Частиною 2 ст.62 СК України визначено, що якщо один із подружжя своєю працею (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, у судовому засіданні встановлено, що сторони, перебуваючи у шлюбі, разом проживали в будинку з 1998 по 2016 роки, що належить колишньому чоловіку позивачки (відповідачу), а тому слід зробити висновок про те, що ремонт та реконструкція житла, відбувалися за спільні грошові кошти подружжя, які були витрачені з метою поліпшення умов життя та в інтересах сім`ї. При цьому віднесення вказаних робіт до поточного ремонту чи до невід`ємних поліпшень не має правового значення для вирішення спору.

Вищезазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 243/5477/15-ц.

Інші доводи позивачки та її представника не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, а ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального і процесуального права.

Слід зазначити, що позиція представника позивачки щодо ненадання доказів понесення грошових затрат на поліпшення житлового будинку та господарських будівель і споруд, які належали особисто відповідачеві, не береться судом до уваги, оскільки позивачкою не надано доказів, які б підлягали спростуванню стороною відповідача.

Так, згідно ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.3 ст.12 та ч.ч.1, 5,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст. ст. 76-78, 82, 229 ЦПК України, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд наголошує, що завдання і основні засади цивільного судочинства визначені у статті 2 ЦПК України, диспозитивність цивільного судочинства розкрита у ст. 13 ЦПК України. За положеннями ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Виходячи з аналізу положень ст.12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17).

Відповідно до ст. 89 ЦПК, України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши докази у справі та ураховуючи обставини справи, суд доходить висновку, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту понесення особистих грошових затрат на ремонтні роботи та будівельні матеріали у сумі 107611 гривень для поліпшення житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , належного відповідачеві, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Оскільки позов не підлягає задоволенню, то відсутні і правові підстави для стягнення судових витрат з відповідача.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 57, 60, 62 СК України, ст.ст.4, 12, 14, 76-76- 89, 141, 259, 263 265, 273 ЦПК України суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту понесення грошових затрат на поліпшення нерухомого майна, відшкодування вартості витрат на будівельні матеріали та проведені ремонтні роботи - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду через Бобровицький районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_4 , рнокпп НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_4 , місце фактичного проживання АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 30 червня 2022 року.

Суддя Бобровицького районного суду Н. О. Булига