Справа № 570/330/22
Номер провадження 2/570/570/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2022 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

судді Красовського О.О.

з участю:

секретаря судових засідань Гречки О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне (підготовче судове засідання) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що з 14.02.2008 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Під час шлюбу, за спільні кошти подружжя, було побудовано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу сторони не досягли між собою згоди щодо поділу зазначеного майна, а тому позивачка звернулася до суду та просить визнати об`єкт незавершеного будівництва житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину незавершеного будівництва житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , а також стягнути понесені судові витрати (сплата судового збору).

Відповідачем не було подано відзив на позовну заяву.

Позивачка в судове засідання не з`явилася.

Представник позивачки в судове засідання не з`явилася. Згідно поданої заяви просить справу розглядати без їх участі. Позов підтримує в повному обсязі та просить його задоволити.

Відповідач в судове засідання не з`явився. Згідно поданої заяви позов визнає та не заперечує щодо його задоволення. Просить справу розглядати без його участі.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Як встановлено в судовому засіданні, позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.02.2008 року. Однак шлюб між сторонами було розірвано, питання про поділ майна судом не вирішувалося.

З Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що Відповідач ОСОБА_2 володіє земельною ділянкою на підставі Державного акту на право власності серія ЯЖ № 084930 виданий 20.08.2008 року. Відповідач набув право власності на земельну ділянку в порядку безоплатної приватизації, кадастровий номер земельної ділянки :04:029:0023, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Під час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти, а також за кошти, що були отримані від продажу квартири, що належала позивачці на праві приватної власності, побудовано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

На даний час зазначений будинок незавершений будівництвом, про що свідчить виготовлений технічний паспорт, є придатним для проживання, оскільки в ньому виконані внутрішні ремонтні роботи, проведено комунікації та укладено договори з обслуговуючими організаціями. Крім того, технічний паспорт був виданий у період шлюбу.

Згідно даних, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на спірне майно (житловий будинок) не зареєстроване.

Вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

В ухвалі ВССУ від 15.02.2017 (справа №554/1847/14-ц) акцентована увага на критеріях віднесення майна до спільної сумісної власності.

Зауважено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю коштами або працею в набутті. Отже, застосовуючи ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Також слід врахувати критерії, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності. Такими є:

- час набуття майна;

- кошти, за які воно було набуте (джерело набуття);

- мета придбання, яка дозволяє надати майну правовий статус спільної власності подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок був побудований сторонами під час шлюбу, мета придбання - спільне проживання та користування однією сім`єю всім придбаним майном, а джерелом набуття цього майна були кошти та праця обох сторін позову, які на час придбання вказаного об`єкту були однією сім`єю.

Позивачка зазначила про те, що даний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, і проти цього не заперечував відповідач.

У суду немає підстав вважати, що дане майно не належить до спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування презумпції спільності майна, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 18 серпня 2021 року у справі № 359/3859/17 (провадження № 61-437св20) та у постановах Верховного Судувід 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц (провадження № 61-32375св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц (провадження № 61-21466св18).

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Згідно з частиною другою статті 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до частини другої статті 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 21 вересня 2020 року по справі № 686/6365/15-ц.

Також слід зазначити, що у випадку визнання за позивачкою права власності на Ѕ об`єкту незавершеного будівництва, вона має також право в подальшому на отримання частини земельної ділянки під якою буде розташована її частка об`єкту незавершеного будівництва. Враховуючи, що вищевказаний об`єкт вже практично добудовано, існує значна вірогідність того, що до завершення розгляду справи об`єкт незавершеного будівництва набуде статусу об`єкту нерухомого майна.

Відповідно до частини 4 статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

З даного приводу також висловився Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 463/1696/15-ц від 04 лютого 2019 року, де зокрема суд зазначив, що частина четверта статті 120 Земельного кодексу України передбачає, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Аналіз змісту норм статті 120 Земельного кодексу України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 Земельного кодексу України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою статті 125 Земельного кодексу України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.

При прийнятті рішення суд дійшов висновку, що позов слід задоволити.

Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 та 142 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя - задоволити повністю.

Визнати об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами номер АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину незавершеного будівництва житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами номер АДРЕСА_1 .

Повернути ОСОБА_1 1 675 грн. 45 коп. 50 % судових витрат (судовий збір в порядку ст. 142 ЦПК України), що був сплачений в загальному розмірі 3 350 грн. 90 коп. відповідно до реквізитів квитанції № 13 АТ "Ощадбанк" від 27.01.2022 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 675 грн. 45 коп. судових витрат (сплата судового збору).

Скасувати заходи забезпечення позову, що були вжиті згідно ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 28.01.2022 року, а саме, скасувати накладення заборони відчуження (продажу) об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами номер АДРЕСА_1 та накладення заборони відчуження (продажу) земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки -:04:029:0023, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Власник - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешкає АДРЕСА_1 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивачка: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована: АДРЕСА_1 )

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований: АДРЕСА_1 )

Суддя Красовський О.О.