ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/2539/22Головуючий у 1-й інстанції Марциновська І.В.
Провадження № 22-ц/817/499/22 Доповідач - Міщій О.Я.
Категорія - 311000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2022 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого - Міщій О.Я.

суддів - Бершадська Г. В., Костів О. З.,

секретар с/з - Романська К.М.

з участю представника позивачки - адвоката Майки М.Б., представника відповідача - Панас Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 607/2539/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.04.2022 року, ухвалене суддею Марциновською І.В., за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, зобов`язання допустити до роботи та стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи,

ВСТАНОВИЛА:

09.02.2022 року ОСОБА_1 до звернулась до суду із указаним позовом.

В обґрунтування позовної заяви зазначила, що наказом Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради ( далі КНП «ТОДКЛ») № 53/01 від 31.01.2022 її відсторонено від роботи з посади молодшої медичної сестри педіатрично-боксованого відділення без збереження заробітної плати на час відсутності обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19 .

Вважає даний наказ незаконним та таким, що порушує її право на працю, з тих підстав, що відсторонення було здійснене з порушенням вимог трудового законодавства, без отримання письмових пояснень, а також допущено дискримінацію позивача у сфері праці.

ОСОБА_1 вказала, що згідно статті 46 КЗпП України відсторонення від роботи можливе, зокрема, у разі відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, проте вакцинація від COVID-19 не є таким оглядом, а також згідно статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» вакцинація від COVID-19 не є обов`язковою та не включена до календаря щеплень.

Також позивачка вважає, що вакцина від COVID-19 не пройшла усі необхідні клінічні випробування, відсутні підтвердження її безпечності, тому вимога щодо обов`язкового щеплення цією вакциною є порушенням статті 28 Конституції України та є медичним експериментом над людьми без їх згоди.

Крім цього, позивачка зазначила, що відсторонення її від роботи відбулось на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 19.12.2020 та наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04.10.2021, які є підзаконними актами, хоч стаття 92 Конституції України дозволяє втручання у право на працю лише виключно на підставі законів України.

Також, ОСОБА_1 вказала, що розмір її середньомісячної заробітної плати за останні два календарні місяці роботи, що передували відстороненню її від роботи, становить 7000,93 грн, а розмір її середньоденної заробітної плати складає 225,84 гривень.

Враховуючи вказане, позивачка просила визнати незаконним і скасувати наказ КНП «ТОДКЛ» № 53/01 від 31.01.2022 в частині відсторонення її від роботи без збереження заробітної плати; зобов`язати КНП «ТОДКЛ» допустити її до роботи молодшою медичною сестрою педіатрично-боксованого відділення КНП «ТОДКЛ»; стягнувши з КНП «ТОДКЛ» середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи до моменту набрання рішенням суду законної сили.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15.04.2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, зобов`язання допустити до роботи та стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи - відмовлено.

Судові витрати зі сплати судового збору у сумі 992,40 гривень покладено на ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 15.04.2022 року, постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_1 вказала, що оспорюваний наказ про відсторонення від роботи є незаконним та таким, що грубо порушує її право на працю, отримання винагороди за неї як засобу до існування і супутні соціальні права, гарантовані Конституцією України. При цьому наказ про відсторонення суперечить приписам статті 46 КЗпП України та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Позивачка вказала, що перед відстороненням від роботи відповідач не зажадав від неї письмових пояснень, таке відсторонення позбавило її професійної взаємодії та засобів до існування на невизначений строк.

ОСОБА_1 зазначає, що вакцинування проти COVID-19 є ризикованою медичною процедурою, так як вакцини не пройшли всіх стадій необхідних клінічних випробувань, зокрема, фази вивчення побічних ефектів і протипоказань, тому може бути шкідливим для здоровя. Незалежно від проведення щеплення, будь-яка особа може бути носієм збудника коронавірусної хвороби COVID -19 та інфікувати інших осіб. За таких обставин, неприпустимим є протиставлення прав окремої людини з інтересами суспільства.

Позивачка указує, що застосування медичних препаратів від коронавірусної хвороби, з урахуванням положень статті 28 Конституції України, може бути виключно добровільним, а будь-які примусові заходи є незаконними. Крім того, законом не визначено порядку усунення працівників від роботи у випадку відсутності обов`язкової вакцинації від COVID-19, отже будь-яку підставу, зазначену працівником, як причину відмови від вакцинації, необхідно вважати обґрунтованою.

ОСОБА_1 зазначає, що зараз дослідження вакцин тривають і перебувають на різних стадіях. Тож люди, що роблять собі щеплення, по суті, є добровольцями, учасниками медичного експерименту. Разом з тим, примушування до участі в медичному експерименті, є очевидно аморальними і неправомірними діями.

Вказала, що період відсторонення її від роботи не зараховується до стажу роботи, який дає право на щорічну відпустку та не сплачуються внески на соціальне страхування і на допомогу по тимчасовій непрацездатності. Отже, відбулось втручання держави у її права, в результаті чого вона опинилася в гіршому становищі, ніж інші громадяни України.

Оскільки, право на працю гарантоване статтею 43 Конституції України, відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому таке втручання можливе виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належить Постанова Кабінету Міністрів України і наказ МОЗ України.

Обмеження права позивачки не є пропорційним поставленій легітимній меті, оскільки відповідач не представив жодних переконливих доводів, що обмежувальний захід у виді відсторонення від роботи, який мав для позивачки негативні наслідки, сприяв запобіганню зараженню вірусом інших працівників. Також не має підтверджень щодо ефективності інших протиепідемічних заходів, зокрема дотримання правил респіраторної гігієни, дотримання соціальної дистанції, дезінфекції тощо. Таким чином, позивачка вважає, що в даному випадку не дотримано справедливого балансу між суспільними інтересами та повагою до прав позивача, гарантованих Конституцією України.

ОСОБА_1 указує, що перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, який визначений статтею 46 Кодексу законів про працю України, не є виключним; положення цієї статті передбачають можливість його розширення, проте лише актами законодавства України.

Крім того статтею 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб передбачено проведення обов`язкових щеплень лише проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу, щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 законом не передбачено. Нормами цієї статті також передбачено запровадженні інших обов`язкових щеплень, проте виключно в порядку, встановленому законом.

ОСОБА_1 вказала, що винесення відповідачем оскаржуваного наказу на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, від респіраторної, а не інфекційної хвороби, є порушенням вимог частин другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини 2 статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

У скарзі зазначено, що відповідач виніс оскаржуваний наказ про відсторонення на підставі одного лише повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, яке саме по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту відмови чи ухилення позивачки від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту ненадання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я.

Разом з тим, такої підстави відсторонення, як відмова працівника від щеплення вакциною, яка перебуває на стадії клінічних випробувань, законом не передбачено, будь-якого іншого законодавчого акту, який би давав право роботодавцю відсторонювати працівника від посади за відмову від щеплення, відповідачем не зазначено.

ОСОБА_1 вказала, що відповідач не направляв її для проходження медичного огляду для зясування питання про можливість проведення щеплення проти COVID-19 та про відсутність протипоказань для цього.

Також, зважаючи на те, що відповідач не зажадав від неї обов`язкових в такому випадку письмових пояснень про причини відмови чи ухилення від вакцинації проти COVID-19, то цим самим він допустив істотне порушення норм чинного законодавства про працю, усунути яке необхідно шляхом визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення ОСОБА_1 від роботи, а також зобов`язати виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідач комунальне некомерційне підприємство «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради подав відзив на апеляційну скаргу та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що медичний директор, на якого покладено обов`язок щодо забезпечення обмежувальних протиепідемічних заходів працівниками медичного закладу, діяв у межах своїх повноважень і відповідно до вимог Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Наказу МОЗ України № 2153 від 04.10.2021 та статті 46 КзпП України, тому правомірно прийняв рішення про відсторонення позивачки від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID -19.

Суд зазначив, що позивачка є працівником закладу охорони здоров`я та контактує з хворими дітьми. Допущення до такої роботи осіб, які не мають обов`язкових чи необхідних щеплень, є неприпустимим з огляду на необхідність забезпечення захисту і здоров`я пацієнтів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом установлено, що згідно витягу з наказу КНП «ТОДКЛ» № 32 від 23.05.2011 року ОСОБА_1 прийнята на посаду молодшої медичної сестри поліклінічного відділення з 23.05.2011.

З 02.12.2015 по цей час позивачка працює на посаді молодшої медичної сестри педіатрично - боксованого відділення КНП «ТОДКЛ».

Отже, між сторонами існують трудові правовідносини, які регулюються нормами КЗпП України та іншим трудовим законодавством.

Відповідно до ч. 1 статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

У п. «а», «б» ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень ці працівники у порядку, встановленому законом, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04.10.2021 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» відповідно до ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», п. 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 267 від 25.03.2015, та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі за текстом - Перелік).

Відповідно до цього Переліку (у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України № 595 від 16.09.2011) обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають, серед іншого, працівники закладів охорони здоров`я державної та комунальної форм власності.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який набрав чинності з 08.11.2021, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій передбачено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» та ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

На виконання вказаних вимог закону та нормативно-правових актів Департаментом охорони здоров`я Тернопільської обласної державної адміністрації керівникам закладів охорони здоров`я області, у тому числі і керівнику КНП «ТОДКЛ», скерований лист № 153/06-03 від 13.01.2022 року «Про забезпечення обмежувальних протиепідемічних заходів», яким передбачено, що контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками медичного закладу покладається на керівника цього закладу, та вказано, що ст. 44-3 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність посадових осіб за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Судом установлено, що 17.01.2022 відповідач склав на ім`я ОСОБА_1 повідомлення № 35-01/07, у якому роз`яснив обов`язок останньої вакцинуватися від COVID-19 та запропонував у строк до 09 год. 00 хв. 31.01.2022 надати один з таких документів: 1) документ, який підтверджує отримання повного курсу вакцинації або однієї дози дводозної вакцини від COVID-19, включеної ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; або 2) міжнародний, внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовтий сертифікат) або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелений сертифікат), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; або 3) довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України № 595 від 16.09.2011.

Також у вказаному повідомленні зазначено, що у разі ненадання жодного з перелічених документів у строк до 09 год. 00 хв. 31.01.2022, позивачка буде відсторонена від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Як установлено судом першої інстанції, вказівка у вказаному повідомленні дати, з якої позивачка буде відсторонена від роботи 31 грудня 2022 року є технічною помилкою, замість зазначення вірної дати 31 січня 2022 року. Вказані обставини визнала в суді представник відповідача і ці обставини не оспорювалися позивачкою, яка пояснила, що після відсторонення її від роботи 31.01.2022 вона не зверталася з приводу цього питання до керівництва та навіть не звернула увагу на невідповідність цих дат.

Факт вручення позивачці повідомлення від 17.01.2022 підтверджується відміткою «Незгідна» та актом від 17.01.2022, складеним працівниками відділу кадрів КНП «ТОДКЛ».

Судом вірно установлено, що вказаних у повідомленні від 17.01.2022 документів позивачка не надала і цю обставину вона визнала в суді.

Крім того, позивачка указувала, що була обізнана з порядком, способом та місцем здійснення вакцинації від COVID-19 і не потребувала додаткового роз`яснення для реалізації свого обов`язку здійснити вакцинацію від COVID-19.

Тому, 31.01.2022, керуючись ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04.10.2021, п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 та на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 № 35-01/07 від 17.01.2022, медичний директор КНП «ТОДКЛ» Філюк А. видала наказ № 53/01, яким ОСОБА_1 з 31.01.2022 відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19. З даним наказом позивачка особисто ознайомлена, про що проставила свій підпис.

Відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому в наказі про відсторонення зазначаються підстави та строки такого відсторонення. Керівник зобов`язаний ознайомити працівника з наказом про відсторонення від роботи. У разі коли працівник відмовляється ознайомитися зі змістом наказу, керівник має скласти акт про відмову працівника ознайомитися з документом. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Верховний Суд в постанові від 17.04.2019 у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим.

У постанові від 10.03.2021 у справі № 331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 15.03.2012 у справі «Соломахін проти України» (заява № 24429/03) сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

Указане дає підстави вважати, що відсторонення від роботи у випадку непроходження повного або часткового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, чи ненадання документів, які підтверджують наявність протипоказань до такого щеплення, прямо передбачено діючим законодавством.

Як вбачається із матеріалів справи, доказів наявності зазначеного щеплення або наявності абсолютних протипоказань до проведення такого щеплення позивачка не надала.

На думку колегії суддів, суд дійшов вірного висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими і у цьому випадку таке втручання мало об`єктивні підстави та було виправданим.

Держава, встановивши відсторонення певних категорій працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників системи охорони здоров`я, в тому числі пацієнтів - дітей, які у період хвороби, перебуваючи у медичному закладі і є найбільш уразливими.

Вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 43 Конституції України, слід визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на працю. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я громадян.

Як установлено судом, позивачка є працівником закладу охорони здоров`я та контактує з хворими дітьми, тому допущення до такої роботи особи, яка не має обов`язкових чи необхідних щеплень, є неприпустимим.

Відтак, суд дійшов вірного висновку, що право позивачки на працю було тимчасово обмежене з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивачка відмовилась від обов`язкового щеплення. Така відмова проявилася шляхом ненадання документів, які підтверджують вакцинацію, чи сертифікату про вакцинацію, чи довідки про наявність протипоказань до вакцинації.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи ОСОБА_1 про те, що втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується не на законі, а на підзаконних актах, з огляду на наступне.

Конституційним Судом України в рішенні від 09.07.1998 № 12-рп/98 було дано офіційне тлумачення терміну «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в ч. 3 ст. 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Тобто Конституційний Суд України фактично став на позицію тлумачення поняття «законодавство» у широкому значенні.

Крім того, указані доводи спростовуються тим, що саме законом (статтею 46 КЗпП та ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб») передбачено обов`язковість щеплення та відсторонення від роботи.

Суд вірно звернув увагу на те, що бездіяльність роботодавця щодо відсторонення працівників могла мати негативні наслідки для нього, оскільки ст. 44-3 КУпАП визначено, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства посадова особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності.

При цьому, у законодавстві України відсутня норма, яка б дозволяла примусову вакцинацію. Навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, тому у разі відсутності вакцинації закон дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.

Доводи апеляційної скарги про сумнівність ефективності вакцини не може бути підставою для скасування рішення суду з огляду на наступне.

Зокрема, суд вірно зазначив, що механізм проведення державної реєстрації вакцин для профілактики COVID-19, які постачаються в Україну, визначений Порядком державної реєстрації лікарських засобів, вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для лікування та/або специфічної профілактики гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, під зобов`язання для екстреного медичного застосування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1446 від 29.12.2021. Аналіз змісту даного нормативно-правового акту дає підстави вважати, що реєстрація вакцин від COVID-19 у МОЗ України свідчить, що такі вакцини за результатами експертних висновків дозволені для використання в Україні та є ефективними.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що в результаті відсторонення позивачки від роботи через відмову від щеплення від респіраторної хвороби COVID -19 порушено її право на працю.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що право позивачки на працю було тимчасово обмежене з огляду на суспільні інтереси, оскільки вона відмовилася від обов`язкового щеплення та не надала будь-яких доказів, що існують протипоказання для вакцинації.

Також, право позивачки на працю, визначене статтею 43 Конституції України, не порушено, з огляду на те, що трудовий договір з ОСОБА_1 не припинений і за нею зберігається робоче місце, а відсторонення її від посади проведене відповідно до вимог статті 46 КЗпП України.

Також, при вирішенні спору судом враховано, що пунктом 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначено, що дискримінація це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (рішення від 21.02.1997 у справі «Ван Раальте проти Нідерландів») (пункти 48, 49 рішення від 07.11.2013 у справі «Пічкур проти України», заява № 10441/06).

Як з`ясовано судом першої інстанції, усі працівники КНП «ТОДКЛ» на виконання вимог закону та протиепідемічних заходів були вакциновані від COVID-19. При цьому декілька осіб здійснили вакцинацію після отримання повідомлень, аналогічних тому, що було вручене позивачці.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що вимога щодо необхідності вакцинуватися та відсторонення від роботи унаслідок невиконання цієї вимоги безпосередньо пов`язана з характером роботи, яку виконує позивач, та стосувалась не лише ОСОБА_1 , а й усіх працівників КНП «ТОДКЛ».

Також, така вимога та відсторонення від роботи мали правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними, що свідчить про відсутність здійснення дискримінаційних дій щодо позивачки.

Що стосується вимоги про допуск до роботи та стягнення середнього заробітку, судом вірно зазначено, що під час відсторонення працівник тимчасово звільняється від виконання трудових обов`язків, тому такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.

Законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з ухиленням чи відмовою від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Оскільки позивачка відсторонена від роботи за наявності законних підстав для цього, внаслідок чого вона з 31.01.2022 була тимчасово звільнена від виконання своїх трудових обов`язків, то середній заробіток за цей час стягненню з відповідача не підлягає, що вірно враховано судом першої інстанції при вирішенні спору.

Враховуючи вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсторонюючи позивачку від роботи, роботодавець діяв на підставі, у межах повноважень, визначених законом. Відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати до усунення причин, що зумовили таке відсторонення, є законним і правомірним.

При цьому, будь-яких порушень вимог законодавства або порушення процедури відсторонення позивачки від роботи судом не встановлено. Відтак, підстави для задоволення позовних вимог у частині скасування оскаржуваного наказу відсутні. Зокрема, відповідачем під розписку надано позивачці спірний наказ від 31.01.2022 року.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не отримав письмових пояснень позивачки,

Враховуючи висновки суду щодо законності оскаржуваного наказу, відмова у задоволенні позову щодо допуску позивача до роботи відповідає вимогам закону.

При цьому, суд зазначив, що згідно з наказом генерального директора КНП «ТОДКЛ» № 109/01 від 01.03.2022 на виконання наказу міністерства охорони здоров`я України № 380 від 25.02.2022, дія наказу КНП «ТОДКЛ» № 53/01 від 31.01.2022 про відсторонення ОСОБА_1 від роботи зупинена на час дії воєнного стану в Україні.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04).

З огляду на викладене, підстави для скасування рішення суду, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на позивачку ОСОБА_1 , яка їх фактично сплатила.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 15.04.2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 27.06.2022 року.

Головуючий

Судді