Справа № 341/1922/18
Провадження № 22-ц/4808/325/22
Головуючий у 1 інстанції МЕРГЕЛЬ М. Р.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Свириди Г.С. , апелянта ОСОБА_2 та його представника адвоката Шевчук-Філімон Н.М., Малої Г.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Бурштинської міської ради про зміну місця проживання дітей та звільнення від сплати заборгованості по аліментах та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Бурштинської міської ради про відібрання малолітніх дітей та повернення їх батькові, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 адвоката Шевчук-Філімон Наталії Мирославівни на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Мергелем М.Р. 30 листопада 2021 року у м. Галич Івано-Франківської області, повний текст якого складено 06 грудня 2021 року,

в с т а н о в и в :

04 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей у Галицькому районі Івано-Франківської області Галицької районної державної адміністрації, про зміну місця проживання дітей та звільнення від сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Позов ОСОБА_1 обґрунтований тим, що шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано рішенням суду від 21.08.2013 року, двох дітей - ОСОБА_4 , 2005 року народження, та ОСОБА_5 , 2008 року народження залишено проживати з батьком. З 2013 року вона постійно брала участь у вихованні та утриманні дітей. Аліменти сплачувала на руки ОСОБА_2 , який витрачав їх на власні потреби, про що свідчить і позов ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав батька. На час звернення до суду з цим позовом діти проживають з нею і бажають проживати саме з нею надалі, тому просить змінити місце проживання дітей та звільнити її від сплати заборгованості з аліментів по день прийняття рішення у цій справі (а.с.50-54, том 1).

21 січня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей, про відібрання малолітніх дітей та повернення їх батькові (виділені матеріали справи №341/1922/18, а.с.3-6).

Позов обґрунтовано тим, що у 2013 році за рішенням суду спільних дітей залишено проживати з ним. З часу припинення подружнього життя діти проживали з ним, він опікувався ними, забезпечував матеріально, виховував, разом їздили відпочивати. В той же час, відповідачка дітьми не цікавилася, що продовжує робити надалі. У відповідачки є інша сім`я, другий чоловік з неприязню відноситься до дітей, тому вона не навідувалася до синів, не цікавилася їхнім життям, здоров`ям та навчанням. Були випадки, коли він звертався до ОСОБА_1 з проханням прийти до синів, побути з ними, на що відповідачка відповіла агресією та нецензурною лайкою. У вихованні синів допомагали його батьки, що проживали разом з ними. Проте відповідачка маніпуляцією свідомістю дітей змусила їх перейти проживати до неї. Вважає, що дітям буде краще проживати з ним (батьком), зокрема у будинку бабусі (його матері) - ОСОБА_3 , яка про дітей завжди дбала і їх утримувала. З часу проживання з матір`ю ОСОБА_1 діти почали гірше вчитися.

Ухвалою суду Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 травня 2019 року матеріали цивільної справи єдиний унікальний номер 341/101/19, провадження 2/341/243/19, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба в справах дітей Галицької РДА про відібрання малолітніх дітей та повернення їх батькові, об`єднано в одне провадження із цивільною справою єдиний унікальний номер 341/1922/18, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Галицької РДА, про зміну місця проживання дітей та звільнення від заборгованості зі сплати аліментів (а.с.106, том 1).

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , третя особа: Служба у справах дітей Бурштинської міської ради, про зміну місця проживання дітей та звільнення від сплати заборгованості зі сплати аліментів задоволено частково. Визначено постійним місцем проживання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з їхньою матір`ю ОСОБА_1 .

Відмовлено у первісному позові в частині звільнення ОСОБА_1 від заборгованості зі сплати аліментів на утримання двох дітей: сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_2 за період з 03 вересня 2013 року до 01 грудня 2018 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, а саме: витрати на правничу допомогу у розмірі 1500,0 грн та 352,4 грн судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Бурштинської міської ради, про відібрання малолітніх дітей та повернення їх батькові відмовлено повністю (а.с.218-221, том 1).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 та представник ОСОБА_2 адвокат Шевчук-Філімон Н.М. подали апеляційні скарги.

Представник ОСОБА_2 адвокат Шевчук-Філімон Н.М. в апеляційній скарзі посилається на його незаконність, ухвалення з порушення норм матеріального і процесуального права. Беручи до уваги норми ст.263 ЦПК України, вважає, що рішення суду є необґрунтованим, оскільки судом не надано оцінки доказам у справі. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання малолітніх дітей та повернення їх батькові - задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про зміну місця проживання дітей та звільнення від сплати заборгованості по аліментах - відмовити повністю (225-227, том 1).

Не погодившись із рішення суду в частині відмови в позові про звільнення її від сплати заборгованості за аліментами, ОСОБА_1 посилається на неналежне дослідження обставин, що мають істотне значення для справи.

Зазначає, що із колишнім чоловіком ОСОБА_2 та двома дітьми проживали разом з його батьками. Однак, чоловік зловживав алкоголем, часто не приходив додому, не допомагав з дітьми. Батьки часто з цієї причини сварилися з ним. Через постійні сварки вирішила розлучитися з відповідачем. Коли проживала окремо з дітьми, на прохання батьків відповідача дала дітей на вихідні до них, більше дітей не повернули. З цього приводу зверталася в правоохоронні органи.

Наголошує, що кошти на утримання дітей сплачувала регулярно, однак за наполяганням чоловіка надавала аліменти на утримання дітей йому на руки, оскільки в такому випадку йому будуть виплачувати кошти по місцю його праці. Також несла додаткові витрати на дітей, купувала одяг, взуття, канцелярське приладдя для навчання в школі, телефони, велосипеди, іграшки, тощо. Крім того, майже щодня приходила до дітей, готувала їжу, прибирала, прала одяг, обробляла город свекрухи. Попри постійні приниження чоловіка та його батьків, все ж приходила до дітей. Натомість, відповідач ввів її в оману та не відзвітував у виконавчу службу про відсутність у неї заборгованості по аліментах.

Вказує, що в судовому засіданні 30.11.2021 року відповідач ОСОБА_2 пояснював, що за час проживання дітей з ним нею надавалися кошти на утримання синів, але він вважав, що недостатньо. Потім вказував, що вона надавала кошти на утримання дітей по 1500-2000 гривень в місяць. Однак судом даний факт не взято до уваги.

Зазначає, що з 04 грудня 2018 року діти проживають разом з нею. Відповідач шантажує її заборгованістю по аліментах, однак сам продовжує зловживати алкоголем, грає в азартні ігри, не піклується про дітей, коштів на їх утримання не надає.

Вважає, що фактичне проживання дітей разом з нею, знаходження їх на її утриманні дають законні підстави для звільнення її від сплати аліментів та заборгованості за аліментами.

Просить скасувати рішення суду в частині відмови в позові про звільнення від сплати заборгованості за аліментами та відкликання виконавчого листа без виконання. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким звільнити її від сплати заборгованості за аліментами на утримання дітей: сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ти ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в користь ОСОБА_2 , за період з 03 вересня 2013 року по даний час. Відкликати без виконання виконавчий лист у справі єдиний унікальний номер 314/2314/13-ц про стягнення з неї аліментів. Рішення суду в частині задоволення її позову та в частині відмови у зустрічному позові ОСОБА_2 - залишити без змін (а.с.1-4, том 2).

Учасники справи правом на подання відзиву не скористались, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

В судове засідання не з`явився представник третьої особи - служби у справах дітей Бурштинської міської ради Івано-Франківської області, від яких надійшла заява про розгляд заяви без їх участі. Повідомили, що в частині позову, яка стосується зміни місця проживання дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було прийнято рішення виконавчого комітету Бурштинської міської ради від 24.06.2021 року №114, яке орган опіки та піклування підтримує повністю. Щодо частини позову про звільнення від сплати заборгованості по аліментах, дане питання не стосується компетентності служби у справах дітей.

Вислухавши пояснення представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Свириди Г.С., апелянта ОСОБА_2 та його представника адвоката Шевчук-Філімон Н.М., Малої Г.Й., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, а апеляційна скарга представника ОСОБА_2 частково обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2013 року у справі № 341/1329/13-ц розірвано шлюб, зареєстрований 19 травня 2005 року у Дем`янівській сільській раді Галицького району (актовий запис № 4) між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 . Дітей - сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено проживати з батьком ОСОБА_2 (а.с.13, том 1).

Згідно свідоцтва про народження, батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сторони по справі: батьком - ОСОБА_2 , а матір`ю - ОСОБА_1 (а.с.11, 12 , том 1).

До грудня 2018 року діти проживали з батьком та бабусею ОСОБА_3 у будинку останньої у селі Дем`янів Галицького району Івано-Франківської області, що не заперечується сторонами.

У грудні 2018 року діти самостійно пішли проживати до матері - ОСОБА_1 .

Рішенням комісії з питань захисту прав дитини виконкому Бурштинської міської ради Івано-Франківської області від 06 лютого 2017 року за заявою ОСОБА_1 визначено порядок спілкування з дітьми (а.с.67, том 1).

Рішенням виконавчого комітету Бурштинської міської ради Івано-Франківської області №32 від 23.02.2017 року рекомендовано ОСОБА_1 звернутися до Служби у справах дітей Галицької районної адміністрації щодо отримання права на спілкування з малолітніми дітьми ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (а.с.68, том 1).

Висновком комісії з питань захисту прав дитини районної державної адміністрації від 28.11.2018 року вважається за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_7 та ОСОБА_1 відносно малолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.48, том 1).

Як встановлено із змісту виконавчого листа, виданого судом 03.12.2013 року, рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2013 року у справі № 341/2314/13-ц визначено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі по 600 грн на місяць, починаючи з 03 вересня 2013 року та до досягнення сином повноліття; на утримання сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі по 500 грн на місяць, починаючи з 03 вересня 2013 року та до досягнення сином повноліття (а.с.14, том 1).

В матеріалах справи міститься розрахунок по аліментах за даним виконавчим листом, складений головним державним виконавцем Галицького районного відділу ДВС Головного управління юстиції в Івано-Франківській області, із якого встановлено, що станом на 01.10.2018 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів становить 67 036,00 грн (а.с.15-16, том 1).

Відповідно до наданого розрахунку зі сплати аліментів, станом на 31.12.2019 заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів на користь відповідача становила 46 064,49 грн (а. с. 187, том 1).

Із наданих Дем`янівською загальноосвітньою школою. І-ІІ ступенів Галицької районної ради Івано-Франківської області від 31.05.2021 та від 03.06.2021 характеристик на дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 встановлено, що діти за місцем навчання у 2021 році характеризуються позитивно (а. с. 189-190, том 1).

Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Галицької районної державної адміністрації від 16.01.2019 року рекомендовано визначити постійне місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із матір`ю ОСОБА_1 (а.с.78, том 1).

Рішенням виконавчого комітету Бурштинської міської ради Івано-Франківської області від 24 червня 2021 року № 114 у цій справі (а.с.174, том 1) визначено за доцільне надати дозвіл на зміну місця проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини виконкому Бурштинської ради Івано-Франківської області від 03 червня 2021 року № 28 (а.с.181, том 1).

Із витягу з протоколу №7 засідання комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Бурштинської міської ради Івано-Франківської області від 03 червня 2021 року встановлено, що на комісії був присутній батько дітей ОСОБА_2 , зі слів якого діти мають бажання проживати з мамою ОСОБА_1 , хоча він бажає, щоб діти проживали з ним. Однак він, враховуючи інтереси дітей, не заперечує проти зміни місця проживання дітей (а.с.210, том 1).

Згідно рішень комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Бурштинської міської ради від 03.06.2021 року, комісія вважала за доцільне надати дозвіл на зміну місця проживання дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.208, 209, том 1).

Допитані у судовому засіданні за участю законних представників та працівника Служби у справах дітей неповнолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітній ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підтвердили, що до грудня 2018 року проживали з батьком ОСОБА_2 у бабусі ОСОБА_6 в селі Дем`янів. Проте через часті сварки батька з дідом вирішили піти проживати до матері. Повідомили суду, що до грудня 2018 року мати приходила до них, допомагала по господарству бабі, купувала їм речі. Зазначили, що на даний час проживають з матір`ю, їм з нею добре, однозначно повідомили, що хочуть і надалі проживати з матір`ю.

Службою у справах дітей Бурштинської міської ради Івано-Франківської області надано акт обстеження житлово-побутових умов від 18.02.2022 року за адресою: АДРЕСА_1 , де проживають ОСОБА_1 - мати, ОСОБА_7 - син, ОСОБА_8 - син. Умови проживання добрі, в квартирі чисто, прибрано, зроблений косметичний ремонт. Для виховання та розвитку дітей створені належні умови.

Частково задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції, надаючи правову оцінку всім установленим обставинам справи, врахувавши висновок служби у справах дітей, дійшов ивсновку про те, що проживання дітей з матір`ю відмовідатиме якнайкращим інтересам дітей, зокрема тому, що діти самі цього бажають. Розлучення дітей у цьому випадку суд вважав неприпустимим.

Щодо звільнення позивачки від сплати аліментів в межах заявних позовних вимог, а саме за період з 03 вересня 2013 року до 01 грудня 2018 року, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для звільнення ОСОБА_1 від заборгованості зі сплати аліментів, оскільки неможливо встановити рівень участі позивачки в утриманні дітей на час їхнього проживання з батьком, позивачка не довела наявність передбачених ст.197 СК України підстав для звільнення її від заборгованості зі сплати аліментів, яка виникла до грудня 2018 року.

Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення первісних позовних вимог та про відмову у задоволенні зустрічного позову повністю.

З такими висновками суду першої інстанції не в повній мірі погоджується апеляційний суд з огляду на таке.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у частині восьмій статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150-152, 154, 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Частинами першою, другою статті 171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання.

Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й стаття 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю.

Отже, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Відповідно до частини п`ятої ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2 , колегія суддів виходить з наступного.

Підстави відібрання та повернення дитини від батьків або одного з них визначені у ст.164, 170 СК України.

Згідно ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною;4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до ст.170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину.

Положення частин першої - третьої цієї статті застосовуються до відібрання дитини від інших осіб, з якими вона проживає.

Аналіз наведених норм національного законодавства, а також положень міжнародних договорів, свідчить про закріплення переважного права на визначення місця проживання дитини з батьками (одним із батьків), що кореспондується з обов`язком батьків забезпечувати найкращі інтереси дитини, здійснювати захист прав та інтересів своїх дітей.

Вирішуючи спір, враховуючи наведені норми матеріального права, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням думки дітей про бажання проживати разом з матір`ю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зміну місця проживання сина ОСОБА_8 , який на день ухвалення рішення судом не досяг чотирнадцятирічного віку та визначення його місця проживання з матір`ю.

У цій справі судом встановлено та не спростовується матеріалами справи те, що в цілому матеріально-побутові умови та рівень комфорту, які може забезпечити дитині мати, є задовільними.

Також судом під час розгляду справи правомірно враховано висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яким визначено місце проживання дитини разом із матір`ю.

При цьому під час розгляду справи судом не встановлено жодних обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю буде мати негативний вплив на дитину.

Ухвалюючи рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про відібрання дітей та повернення їх батькові, суд врахував, що отримані докази свідчать про те, що ОСОБА_1 постійно піклується про дітей, турбується про їх здоров`я, бере участь у духовному та фізичному розвитку, цікавиться навчальним процесом дітей.

Діти на даний час проживають з матір`ю, у якої наявні всі умови для проживання дітей та їх гармонійного розвитку. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на засіданні органу опіки та піклування наголошували, що з матір`ю їм проживати комфортніше та зручніше. Мати користується у дітей повагою та авторитетом, що є визначальним для вирішення питання про місце проживання дитини.

Суд у розглядуваній справі надав оцінку висновку органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дітей із матір`ю.

Таким чином, суд першої інстанції, врахувавши наведені положення міжнародного права та національного законодавства України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши інтереси неповнолітньої дитини, її психологічний стан та особливості фізичного розвитку, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між її інтересами, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування, відсутність виняткових обставин, які б вказували на неможливість подальшого проживання дітей разом із матір`ю, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини.

ОСОБА_2 не надав суду переконливих доказів на підтвердження того, що проживання дитини з матір`ю буде суперечити найкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому відмова у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком не позбавляє його права брати участь у вихованні дітей, підтримувати з ними регулярні стосунки, піклуватися про стан їх здоров`я, а також фізичний та моральний стан.

Апеляційним судом встановлено, що проживання сина з матір`ю відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи.

Ураховуючи встановлені сталі соціальні зв`язки, які склались у ОСОБА_8 за місцем проживання та навчання, його психологічний стан, недоцільність порушення стабільності повсякденного життя дитини, колегія суддів вважає, що визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з матір`ю ОСОБА_1 максимально відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують правильних висновків суду першої інстанції в цій частині, а зводяться до непогодження з ухваленим судовим рішенням.

Разом з тим, суд дійшов невірного висновку щодо визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з матір`ю, виходячи з наступного.

Відповідно до частин другої-третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Таким чином, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц.

У справі, яка переглядається, на день вирішення спору судом першої (30.11.2015) та апеляційної (21.06.2022) інстанцій про визначення місця проживання дітей з матір`ю, неповнолітньому сину сторін ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виповнилося 14 років.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення, правильно встановивши обставини справи, не врахував положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, а тому апеляційний суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для визначення судом місця проживання з матір`ю ОСОБА_1 неповнолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки дитина наділена правом самостійно обирати з ким із батьків вона бажає проживати і визначення місця проживання дитини з батьком чи матір`ю буде прямим втручанням у права дитини.

Переглядаючи рішення суду в апеляційному порядку та перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі судом враховано те, що сину сторін ОСОБА_8 на час розгляду справи апеляційним судом вже виповнилося 14 років і він також самостійно вправі обирати місце свого проживання з матір`ю або батьком.

Щодо вимог апелянта ОСОБА_1 про звільнення її від сплати заборгованості зі сплати аліментів на утримання дітей за період з 03.09.2013 року по 01.12.2018 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у первісному позові в цій частині.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання.

Оскільки представниця позивачки за зустрічним позовом заявила про звільнення від заборгованості зі сплати аліментів до часу прийняття рішення у справі під час усного виступу в останньому судовому засіданні, тобто значно пізніше після закінчення підготовчого засідання, суд обґрунтовано такі вимоги не розглядав.

Відповідно до частини другої статті 197 Сімейного кодексу України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання дітей, призначених за рішенням суду, за період з 03.09.2013 року по 01.12.2018 року, відповідало інтересам дітей, сприяло їх належному матеріальному утриманню з боку матері, яка проживала в цей період окремо і зобов`язана була брати участь у матеріальному забезпеченні синів.

Жодних належних доказів, які б підтверджували сплату ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей на користь ОСОБА_2 до грудня 2018 року, суду не надано.

Врахувавши обставини справи, наявні у матеріалах справи, докази про те, що за рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 21.08.2013 року дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , залишено проживати з батьком - ОСОБА_2 , а рішенням цього ж суду від 24.09.2013 року (яке набрало законної сили 18.11.2013), стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей, а також наявну заборгованість зі сплати аліментів, та врахувавши, що з грудня 2018 року діти проживають з матір`ю, суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про звільнення ОСОБА_1 від сплати заборгованості по аліментах за період з 03.09.2013 року по 01.12.2018 року.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи ухвалення рішення суду внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, з огляду на часткову обґрунтованість апеляційної скарги представника ОСОБА_2 , таке рішення підлягає зміні згідно вище наведеного мотивування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376, 381-384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Шевчук-Філімон Наталії Мирославівни задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2021 року змінити в частині визначення місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , третя особа: Служба у справах дітей Бурштинської міської ради про зміну місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовити.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 27 червня року.