Справа № 452/2752/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"06" червня 2022 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючої - судді Карнасевич Г.І.,

з участю секретаря судового засідання Роман Л.І.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

відповідачки ОСОБА_3 ,

її представника адвоката Мукана І.В.,

представника відповідача Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області Петришина І.І.,

третьої особи ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Самборі Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області, третя особа ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки (дороги господарського призначення) та спонукання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області, третя особа ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки (дороги господарського призначення) та спонукання до вчинення дій.

В обгрунтування позову посилається на те, що проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 .

Поруч з нею у житловому будинку АДРЕСА_1 проживає відповідачка ОСОБА_3 .

По даній вулиці проходить дорога господарського призначення і згідно Генерального плану забудови села Малі Баранівці була раніше шириною 6 (шість) метрів. Впродовж останніх років ОСОБА_3 самовільно здійснила зайняття земельної ділянки - дороги господарського призначення загального користування шляхом самовільного спорудження на ній господарських споруд: сараю, туалету та паркану. На даний час ширина дороги в окремих місцях становить

2 метри 80 сантиметрів.

У зв`язку із самовільним зайняттям ОСОБА_3 цієї земельної ділянки вона не має фізичної можливості здійснити господарський під`їзд до свого будинку: заїхати автомобілем та трактором, привезти дрова та інше пальне, а також позбавлена можливості здійснити аварійний під`їзд спецтехніки: пожежної служби, аварійної служби електромереж, газової служби, автомобіля швидкої допомоги, автодорожньої служби та інше.

Відновити проїзд відповідачка добровільно відмовляється і не дає як їй, так і органу місцевого самоврядування можливості відремонтувати дорогу і повернути її у загальне користування.

20.11.2019 року земельна комісія Воле - Баранецької сільської ради на підставі її заяви здійснила обстеження дороги господарського призначення і встановила, що ОСОБА_3 самовільно облаштувала огорожу на своїй земельній ділянці зі зміщенням їх в сторону дороги. Документів на право власності на землю членам комісії не надали. По даному факту було складено Акт обстеження, який залишився без уваги.

Згідно рішення 53 ї сесії 7 го скликання Воле - Баранецької сільської ради Самбірського району Львівської області від 05 лютого 2020 року № 55 «Про затвердження Акту встановлення норми спільного проїзду» вирішила:

1. Затвердити Акт про встановлення норми розміру спільного проїзду земельної ділянки, який повинен становити 3,60 м.;

2. Контроль за виконанням даного рішення покласти на комісію земельних відносин.

Рішення залишилось без виконання.

На даний час ОСОБА_3 добровільно не виконала рішення Воле - Баранецької сільради № 55 від 05.02.2020 року і виконувати його відмовляється.

Згідно її звернення до Самбірського ВB ГУНП у Львівській області щодо факту самовільного зайняття земельної ділянки (дороги господарського призначення) загального користування та самовільного будівництва по АДРЕСА_1 , зазначеним державним органом її проінформовано, що в діях ОСОБА_3 можуть міститися ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 53 КУпАП, і такий спір розглядає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

У відповідності до повідомлення Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області зазначено, що для повного і всебічного розгляду її заяви (скарги) стосовно самовільно зайнятої земельної ділянки загального користування, яка перебуває у власності Воле - Баранецької сільської ради, необхідні відомості, зокрема: матеріали щодо визначення площі земельної ділянки, на якій вчинено правопорушення, інформацію про форму власності, категорію земель, місце розташування земельної ділянки, розмір заподіяної шкоди та інші відомості.

Вважає, що дії ОСОБА_3 та бездіяльність Воле - Баранецької сільської ради Самбірського району Львівської області є незаконні та необґрунтовані, оскільки ОСОБА_3 умисно діє, а Воле - Баранецька сільська рада самоусунулась вирішити питання по розширенню дороги господарського призначення по АДРЕСА_1 до норм встановленого законодавством, а існуюча ширина дороги не дає їй можливості здійснювати під`їзд до її житлового будинку для здійснення господарської діяльності.

А тому просить постановити рішення, яким:

- зобов`язати ОСОБА_3 повернути самовільно зайняту земельну ділянку (дорогу господарського призначення), розташовану по АДРЕСА_1 , у власність Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області;

- визначити ширину дороги господарського призначення по АДРЕСА_1 до будинку АДРЕСА_1 у відповідності до Державних будівельних норм України, (Вулиці та дороги населених пунктів ДБАВ.2.3-5:2018 таблиця 5.2 Дорога господарського призначення шириною 4,5 м);

- зобов`язати Воле Баранецьку сільську раду Самбірського району Львівської області

вжити всіх заходів для визначення ширини дороги господарського призначення по

АДРЕСА_1 до будинку АДРЕСА_1 і приведення її у відповідності до Державних будівельних норм України (Вулиці та дороги населених пунктів ДБАВ.2.3-5:2018 таблиця 5.2 Дорога господарського призначення, яка повинна становити шириною 4,5 м).

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Дик С.І. позовні вимоги підтримали повністю, зіславшись на обставини, викладені у позовній заяві. Просили позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник адвокат Мукан І.В. в судовому засіданні проти даного позову заперечили, надали суду відзив на позовну заяву, в якому посилалися на те, що ОСОБА_3 є власником 1/2 частини житлового будинку (садиби) АДРЕСА_1 , отримавши її у спадок від ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Будівництво будинку завершено у 1998 році. Житловий будинок та господарські споруди побудовані на земельній ділянці, яка була надана її батьку згідно рішення Самбірської районної ради народних депутатів від 19.03.1987 року № 64 «Про надання дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку та видачу будівельного паспорту на забудову земельної ділянки».

Станом на сьогоднішній день розміри земельної ділянки, яка була надана батькові позивачки під забудову, не змінилася та відповідають Акту та схемі виносу в натурі меж земельної ділянки і розбивці будівель та плану ділянки згідно виданого та затвердженого паспорту на забудову земельної ділянки. Вказане повністю та беззаперечно підтверджує правомірне користування ОСОБА_3 земельною ділянкою, на якій розташована 1/2 частина житлового будинку (садиби) з господарськими спорудами.

Крім того, зазначають, що з 1998 року ні покійний батько відповідачки, ні вона не проводили жодних робіт щодо перенесеного паркану чи інших дій по розширенні меж земельної ділянки, на якій знаходиться 1/2 частина житлового будинку ОСОБА_3 ОСОБА_1 весь час жила по сусідству і користувалась спірною дорогою та жодного разу не зверталась до суду про нібито самовільне захоплення земельної ділянки ОСОБА_3 . З цього часу пройшло вже більше

15 років і вказане свідчить, що позивачка пропустила строки позовної давності.

Вважає, що самовільне захоплення земельної ділянки здійснила третя особа ОСОБА_4 , який міняв огорожу і збільшив площу своєї земельної ділянки за рахунок самозахоплення частини проїзду.

У зв`язку з цим вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є незаконними та необґрунтованими, а факти, викладені у позовній заяві, надумані, а тому просили у задоволенні позовних вимог відмовити.

Залучений до участі у якості представника відповідача Бісковицької сільської ради Самбірського району Петришин І. І. щодо вирішення даного позову покладається на думку суду. Пояснив, що згідно старого Генерального плану забудови с. Баранівці ширина спірного проїзду становить 3 метри. В ділянці найвужчого проїзду його ширина згідно проведених обмірів становить 2, 82 м, тобто, проїзд звужено на 0, 18 метрів Площа будівельних паспортів сторін не відповідає площі фактичного користування. Зокрема, різниця відповідачки у площах становить

0, 40 метра. Проте, за рахунок чого утворилась така різниця у площі, пояснити не може.

Третя особа ОСОБА_4 пояснив в судовому засіданні, що жодного самозахоплення спірної земельної ділянки не вчиняв. Переставляв огорожу від проїзду, однак в глибину своєї земельної ділянки. Натомість, відповідачка ОСОБА_3 кілька разів переставляла огорожу і збільшувала площу земельної ділянки за рахунок проїзду.

Позивачка ОСОБА_1 подала до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому посилалася на те, що ОСОБА_3 вводить в оману суд оперуючи правом власності на житловий будинок та господарські споруди по АДРЕСА_1 . Однак у неї відсутні будь які документи на право власності на земельну ділянку, де споруджений житловий будинок, господарські споруди та на самовільно захопленій земельній ділянці спільного проїзду побудовано паркан.

Крім того, ОСОБА_3 у листопаді 2019 року самовільно захопила земельну ділянку (дорогу господарського призначення) від будинку АДРЕСА_2 до будинку

АДРЕСА_1 і спорудила на бетонній основі паркан.

У зв`язку з цим вважає, що відзив на позовну заяву ОСОБА_3 є незаконним та необґрунтованим, а факти, викладені у відзиві, вважає спробою ухилитися від відповідальності, а тому у позові слід відмовити повністю.

Від відповідачки ОСОБА_3 до суду надійшло заперечення, мотивоване тим, що, як стверджує позивач, у листопаді 2019 року спорудила на бетонній основі паркан. Це не відповідає дійсності, оскільки її паркан дерев`яний та споруджений ще у 1998 році, коли завершилось будівництво будинку. Огорожа споруджена відповідно до проектної документації, копії з якої додавались до відзиву. Ні до позовної заяви, ні до відповіді на відзив позивачкою не додано жодного правовстановлюючого документу, з якого б убачалося, що вона, ОСОБА_1 , нібито є власником чи законним користувачем земельної ділянки для доступу, до якої їй нібито чиняться перешкоди (земельної ділянки, на якій розташований її будинок). Також позивачкою не надано жодного документу щодо статусу, власника чи користувача та меж спірної земельної ділянки (дороги). Зазначене вказує на безпідставність та необґрунтованість позову, аргументи та інформація зазначена у відповіді на відзив є надуманими та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, а тому просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Суд, заслухавши пояснення сторін та представників, третьої особи, свідка, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть, зокрема, бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Зі свідоцтва про право власності на житловий будинок № НОМЕР_1 , серії КММ, виданого 14.03.2000 року Самбірським МБТІ, зареєстрованого за № 18/234, убачається, що ОСОБА_1 на праві особистої власності належить 1/3 частини житлового будинку в АДРЕСА_1 , (а.с. 12).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 04.10.2007 року Воле Баранецькою сільською радою Самбірського району Львівської області, убачається, що ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Баранівці Самбірського району Львівської області, у віці 71 рік, актовий запис № 47, (а.с. 51).

У відповідності до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 57431119 від

04.09.2019 року, виданого Самбірською державною нотаріальною конторою, та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04.09.2019 року, убачається, що спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняли його дружина - ОСОБА_6 та дочка - ОСОБА_3 по 1/2 частині кожна.

Позивачка ОСОБА_1 просить зобов`язати відповідачку ОСОБА_3 повернути самовільно зайняту нею земельну ділянку господарського призначення у власність Воле Баранецької сільської ради ( на даний час Бісковицької сільської ради) Самбірського району Львівської області, посилаючись на підстави, зазначені у позову.

Факт такого самозахоплення підтвердила третя особа ОСОБА_4 та свідок

ОСОБА_7 .

Як було встановлено в судовому засіданні, рішенням 53 ї сесії 7 го скликання Воле - Баранецької сільської ради Самбірського району Львівської області від 05 лютого 2020 року № 55 «Про затвердження Акту встановлення норми спільного проїзду» затверджено Акт про встановлення норми розміру спільного відповідача ОСОБА_8 з посиланням на Генеральний план забудови). Контроль за виконанням даного рішення покладено на комісію земельних відносин. Рішення залишилось без виконання (а.с. 13).

Проте, у вказаному рішенні не зазначено причини звуження проїзду і ким саме ця ширина проїзду зменшилася у площі.

Із відповіді Самбірського ВП ГУНП у Львівській області № І-143/56/01-2020 від

20.07.2020 року відомо, що письмова заява ОСОБА_1 про самовільне зайняття земельної ділянки (дороги господарського значення) гр. ОСОБА_3 прийнята до виконання і проводиться перевірка. Перевіркою встановлено, що в діях ОСОБА_3 можуть міститися ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 53 КУпАП, і дані справи розглядає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, (а.с.17)., тобто, йдеться про ймовірне вчинення відповідачкою адміністративного правопорушення.

Станом на сьогоднішній день жодного рішення з приводу заяви ОСОБА_1 не прийнято.

Із наявного у матеріалах справи Акту обстеження суміжних земельних ділянок від

22.11.2021 року, складеного постійно комісією з питань земельних відносин, природокористування, планування територій, будівництва, архітектури, охорони пам`яток історичного середовища та благоустрою Бісковицької сільської ради з прилягаючого до нього плану території убачається, що земельна ділянка відповідачки ОСОБА_3 зі сторони проїзду зміщена на 0, 2 метри. (а.с. 159 162).

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 і відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Спірні правовідносини стосуються порядку здійснення права власності та права користування земельними ділянками та регулюються положеннями Цивільного кодексу України щодо режиму права власності та Земельного Кодексу України.

Земельний кодекс України визначає дві форми законного користування земельною ділянкою право власності або право користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч.1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно п. г ч. 1 ст. 91 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до п. б ч.1 ст. 211 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за порушення, зокрема самовільне зайняття земельних ділянок.

Згідно ч.1, п.п.3, 4 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Правовою підставою для пред`явлення позову про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок є положення статті 212 ЗК України, яке встановлює, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Належним обґрунтуванням позовних вимог про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки є необхідність доказування наявності у фізичних осіб права власності на такі земельні ділянки, перешкод для реалізації права власності, наявність обставин, які підтверджують, що причиною виникнення цих перешкод є саме дії відповідача.

Як зазначив Верховний суд у постанові від 15.02.2018 у справі № 910/5702/17, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки необхідно врахувати, що саме собою встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки, як самовільного її зайняття. При вирішенні спору про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки дослідженню підлягає, зокрема, наявність в особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо.

Підставою для відмови у задоволенні позову про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки може бути недоведення існування предмета, стосовно якого заявлений позов, зокрема, факту самовільного зайняття земельної ділянки з її точними параметрами як частини земної поверхні (розташування, площа, межі, конфігурація). Такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 11.04.2019 у справі № 301/854/17.

Як убачається з матеріалів справи, позивачка є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки.

Згідно ч.2 ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (ч.3 цієї статті).

Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Судом встановлено, що на виконання загальних засад цивільного судочинства щодо змагальності сторін, рівності їх прав щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, доведення тих обставини, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, позивач та його представник під час розгляду справи не обґрунтували та не довели підстав, з яких позов пред`явлено про звільнення та відповідачем земельної ділянки, не доведено факту самовільного зайняття саме відповідачем земельної ділянки. Подані позивачем докази, покладені ним в основу позовних вимог про звільнення земельної ділянки, не можуть бути підставою для задоволення позову відповідно до визначеного ним предмета позову і сформульованих вимог. Отже, позивачем не доведено існування предмета, стосовно якого заявлений позов, зокрема факту самовільного зайняття земельної ділянки саме відповідачем. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. ( ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 статті 12 ЦПК України суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК). Натомість, роль суду зводиться до керування ходом судового процесу; роз`яснення у випадку необхідності учасникам судового процесу їхніх процесуальних прав та обов`язків, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК (п.п. 1, 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Законодавцем визначено, а саме ч. 1 ст.79 ЦП України, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування..

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається в межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Зазначення доказів - це інформація, повідомлення про конкретні засоби доказування, на підставі яких підтверджується наявність чи відсутність викладених обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, що було виконано стороною позивача.

Проте, за встановлених обставин справи стороною позивача не було подано суду належних та допустимих доказів для задоволення позовних вимог про звільнення самостійно зайнятої земельної ділянки та приведення її до стану придатного для використання.

При дослідженні судом доказів, він має за мету одержання необхідного для вирішення справи висновку про їх реальне існування, проте такого реального існування судом при розгляді даної справи встановлено не було.

Якість доказування забезпечується визначеним ЦПК процесуальним порядком і способом їх дослідження.

Особливість по доказуванню полягає в тому, що воно виступає як право і обов`язок осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні і письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування.

Сторони, подаючи докази, реалізують своє право по доказуванню і одночасно виконують обов`язок по доказуванню. Обов`язок по доказуванню покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду.

Право доказування виступає як можливість подання доказів, участь в їх дослідженні, попередній оцінці та гарантується сукупністю процесуальних засобів і реалізується по волі заінтересованих осіб особисто або за допомогою суду у відповідності з своїми інтересами та вибором способу поведінки.

Обов`язок по доказуванню полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, який гарантується настанням несприятливих правових наслідків у випадку їх невиконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов`язку по його доказуванню; якщо позивач не доведе підставу вимоги, то в позові належить відмовити.

Виходячи з даних вимог закону, дослідивши матеріали справи в межах позовних вимог та на підставі наявних доказів, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами, що саме ОСОБА_3 самовільно зайняла земельну ділянку (дорогу господарського призначення) яка розташована в АДРЕСА_1 , а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області, третя особа ОСОБА_4 про:

- зобов`язання ОСОБА_3 повернути самовільно зайняту земельну ділянку (дорогу господарського призначення), розташовану по АДРЕСА_1 , у власність Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області;

- визначення ширини дороги господарського призначення по АДРЕСА_1 до будинку АДРЕСА_1 у відповідності до Державних будівельних норм України, (Вулиці та дороги населених пунктів ДБАВ.2.3-5:2018 таблиця 5.2 Дорога господарського призначення шириною 4,5 м);

- зобов`язання Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області вжити всіх заходів для визначення ширини дороги господарського призначення по О.Олеся в с. Малі Баранівці Самбірського району Львівської області до будинку АДРЕСА_1 і приведення її у відповідності до Державних будівельних норм України, (Вулиці та дороги населених пунктів ДБАВ.2.3-5:2018 таблиця 5.2 Дорога господарського призначення, яка повинна становити шириною 4,5 м) відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду через Самбірський міськрайонний суд Львівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до вимог ст.ст. 354, 355 ЦПК України, розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання, АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання, АДРЕСА_2 .

Відповідач: Бісковицька сільська рада Самбірського району Львівської області, місце знаходження, с. Бісковичі Самбірського району Львівської області, вул. Я.Мудрого, 3.

Третя особа: ОСОБА_4 , місце проживання, АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено та проголошено 15 червня 2022 року.

Суддя