Дата документу 09.02.2022 Справа № 335/1842/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/1842/20 Головуючий у 1 інстанції: Крамаренко І.А.
Провадження № 22-ц/807/460/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

Гончар М.С

суддів: Подліянової Г.С.

за участі секретаря: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» про часткове скасування наказу, зміну дати та формулювання звільнення, стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації невикористаної відпустки, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» (АТ «ЗАлК»), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» від 28.01.2020 № 02-181/к «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині припинення з 23.01.2020 повноважень члена дирекції - виконуючого обов`язки генерального директора АТ «ЗАлК» Заіки Олександра Ігоровича;

- змінити формулювання звільнення ОСОБА_1 з посади члена дирекції - виконуючого обов`язки АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» з «ст. 36 п. 2 КЗпП України (пп.а,г п.2, пп.а п.6 ст.26 ПВОІВС)» на «п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи», змінити дату звільнення з «23.01.2020» на «28.01.2020» та зобов`язати АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» подати відповідні зміни до відомостей щодо дати та формулювання звільнення ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до органів Державної податкової служби України;

- стягнути з Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ): 12 650,65 грн. - заборгованості по заробітній платі, за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів; 27 264,75 грн. - компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів; 176 938,65 грн. - вихідної допомоги, за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 29.01.2020 по день ухвалення судового рішення, за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів, а також понесені судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 : заборгованість по заробітній платі у розмірі 8 735,02 (вісім тисяч сімсот тридцять п`ять гривень 02 коп.) грн.; компенсацію на невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 27 264,75 (двадцять сім тисяч двісті шістдесят чотири гривні 75 коп.) грн.; вихідну допомогу у розмірі 183 862,76 (сто вісімдесят три тисячі вісімсот шістдесят дві гривні 76 коп.) грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (з 24.01.2020 по 27.09.2021) у розмірі 616 406,61 (шістсот шістнадцять тисяч чотириста шість гривень 61 коп.) грн., а всього у розмірі 836 269,14 (вісімсот тридцять шість тисяч двісті шістдесят дев`ять гривень 14 коп.) грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 2 522,40 (дві тисячі п`ятсот двадцять дві гривні 40 коп.) грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 (вісімсот сорок гривень 80 коп.) грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині стягнення з АТ «ЗАлК» на користь ОСОБА_1 616 406,61 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (за період 24.01.2020р. по 27.09.2021 р.) та вихідної допомоги у розмірі 183 862,76 грн., ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в зволенні цих вимог.

Узагальненими доводами скарги є те, що наказом про звільнення не було визначено виплату позивачу вихідної допомоги, а тому суд безпідставно вважав, що така допомога йому належить до виплати. Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, то їх суд задовольнив неправомірно та з процесуальним порушенням, яке полягає в тому, що прийнято було тільки первісний позов із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2020р. по 27.02.2020р. у сумі 41 148,46 грн., а заяву адвоката Мажари О.О. про збільшення розміру стягнення згідно ст. 117 КЗпП за весь період до ухвалення рішення у справі не було прийнято судом до розгляду відповідно до вимог ч. 2 статті 258 ЦПК України із постановленням будь-якого процесуального рішення. Тому вважає, що у суду були відсутні процесуальні підстави для збільшення періоду нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також вважає, що судом при вирішенні цієї вимоги позивача не було враховано правові висновки Верховного Суду щодо необхідності дотримання принципів розумності, справедливості та пропорційності. Крім того, вважає, що судом не було прийнято до уваги ухвалу апеляційного суду про визнання мирової угоди у іншій цивільній справі, у якій визнано неправомірним та скасовано протокол № 3 від 30.01.2019р. Наглядової ради, яким ОСОБА_1 був обраний членом дирекції в.о. Генерального директора АТ «ЗАлК».

У відзиві на скаргу адвокат Мажара О.О. наголошує на її безпідставності, оскільки

вихідна допомога у випадку звільнення працівника на підставах п. 5 ч. 1 статті 41 КЗпП України передбачена кодексом законів про працю та контрактом позивача; правова позиція щодо зменшення суми середнього заробітку, на який працівник має право відповідно до ст. 117 КЗпП, зводиться до того, що це є правом суду, а не його обов`язком, а співмірністю є врахування не тільки інтересів роботодавця, а, в першу чергу, працівника, тобто дотримання між ними балансу інтересів, що наразі й було враховано судом. Також вказує, що ухвала апеляційного суду не встановлює преюдиційних фактів для цієї цивільної справи. Просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2 , який підтримав апеляційну скаргу, пояснення адвоката Мажари О.О., яка заперечувала проти скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що рішенням Наглядової ради АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» від 30.01.2019 (протокол № 3 від 30.01.2019) ОСОБА_1 було обрано з 31.01.2019 членом дирекції - виконуючим обов`язки генерального директора АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» та цього ж дня з ним укладено контракт №760.

На підставі вказаного Рішення Наглядової ради АТ «ЗАлК» від 30.01.2019, згідно контракту та наказу від 04.03.2019 № 02-15/к з 05.03.2019 ОСОБА_1 вступив на посаду члена дирекції - виконуючого обов`язки генерального директора АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат».

Відповідно до наказу АТ «ЗАлК» від 04.03.2019 № 02-15/о, ОСОБА_1 встановлено оклад у розмірі 37 650,00 грн., з 05.03.2019р. (а.с. 49).

Рішенням Наглядової ради АТ «ЗАлК» від 23.01.2020 (протокол від 23.01.2020 № 12) вирішено припинити з 23.01.2020 повноваження Заіки О.І. як члена дирекції - виконуючого обов`язки Генерального директора товариства та вирішено розірвати укладений контракт № 760 від 31.01.2019. Цим же рішенням обрано ОСОБА_3 членом дирекції - виконуючим обов`язки генерального директора товариства з 24.01.2020.

28.01.2020 ОСОБА_1 було передано новому керівнику - ОСОБА_3 за актом приймання- передачі печатки та штампи АТ «ЗАлК» (а.с. 56-58).

Відповідно до наказу по АТ «ЗАлК» від 28.01.2020 № 02-181/к (в.о. генерального директора С.А. Кізілов), на підставі протоколу № 12 засідання наглядової ради АТ «ЗАлК» від 23.01.2020, припинено з 23.01.2020 повноваження члена дирекції - виконуючого обов`язки генерального директора АТ «ЗАлК» Заіки Олександра Ігоровича, наказано виплатити компенсацію за 27.53 календарних дня невикористаної відпустки (а.с.59).

В свою чергу, в.о. генерального директора О.І. Заіка приймає свій наказ по АТ «ЗАлК» від 28.01.2020 № 02-182/к, згідно з яким на підставі протоколу № 12 засідання наглядової ради АТ «ЗАлК» від 23.01.2020 (вхідний АТ «ЗАлК» №0087 від 28.01.2020), припинено з 28.01.2020 повноваження члена дирекції - виконуючого обов`язки генерального директора АТ «ЗАлК» Заіки Олександра Ігоровича, наказано виплатити йому компенсацію за 27.53 календарних дня невикористаної відпустки (а.с. 60).

Але суд першої інстанції в цій частині визнав, що, враховуючи протокол № 12 засідання наглядової ради АТ «ЗАлК» від 23.01.2020, повноваження члена Дирекції виконуючого обов`язки Генерального директора АТ «ЗАлК» Заіки О.І. припинено з 23.01.2020 та розірвано укладений з ним контракт № 760 від 31.01.2019, що відповідає вимогам КЗпП України та статуту АТ «ЗАлК».

Також суд визнав, що наказ від 28.01.2020 № 02-181/к «Про звільнення ОСОБА_1 », прийнятий членом дирекції - в.о. генерального директора АТ «ЗАлК» Кізіловим С.А. є правомірним, оскільки вказану особу обрано на цю посаду на підставі протоколу № 12 засідання наглядової ради АТ «ЗАлК» з 24.01.2020.

Виходячи з цього, суд визнав необгрунтованими вимоги позивача в частині визнання протиправним та скасування наказу № 02-181/к від 28.01.2020р., зміни формулювання та дати звільнення.

В апеляційній скарзі зазначається, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не надано правової оцінки незаконності і скасування протоколу засідання Наглядової ради АТ «ЗАлК» № 12 від 23.01.2020р. про обрання ОСОБА_1 на посаду в.о. генерального директора АТ «ЗАлК», що визнано мировою угодою, затвердженою ухвалою Запорізького апеляційного суду від 19.02.2020р. у справі № 317/543/19, що набрала законної сили.

Але ці ствердження є надуманими, оскільки суд першої інстанції приділив достатньо уваги, перевіряючи ці аргументи відповідача під час розгляду справи, що, зокрема, видно із мотивувальної частині рішення суду, та визнав їх неспроможними.

Так, судом встановлено, що відповідно до ухвали Запорізького апеляційного суду від 19.02.2020 у ході розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 08.11.2019 у справі № 317/543/19 за позовом ОСОБА_4 до АТ «ЗАлК» про захист трудових прав працівника, було затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_4 та АТ «ЗАлК». Визнано нечинним рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 08.11.2019, провадження у справі закрито.

Із ухвали Запорізького апеляційного суду від 19.02.2020 вбачається, що за змістом вказаної мирової угоди від 18.02.2020 сторони дійшли згоди, зокрема, про таке: ...1. АТ «ЗАлК» визнає, що протокол засідання наглядової ради АТ «ЗАлК» № 3 від 30.01.2019 є незаконним та скасованим, у зв`язку з порушенням трудових прав ОСОБА_4 , з підстав зазначених у його позовній заяві….».

Як встановлено судом, відповідно до вказаного протоколу № 3 від 30.01.2019, ОСОБА_1 обрано з 31.01.2019 членом Дирекції виконуючим обов`язки Генерального директора АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат».

Відповідач вважає, що змістом мирової угоди встановлено преюдиційний факт для цієї справи, яка наразі переглядається апеляційним судом, а саме, на його думку, незаконність протоколу № 3 від 30.01.2019р. про обрання ОСОБА_1 членом дирекції в.о. Генерального директора АТ «ЗАлК» свідчить про його безпідставне перебування на цій посаді, а відтак необгрунтованість його пов`язаних з цим позовних вимог у цій справі за його позовом.

Між тим, суд відкинув ці твердження відповідача як неспроможні, з чим погоджується й колегія за вмотивуванням, викладеним судом першої інстанції.

Мирова угода у цивільному процесі подана сторонами і підтверджена судом заява, згідно з якою позивач і відповідач шляхом взаємних поступок один до одного ліквідують спір, що виник між ними.

Укладання мирової угоди під час судового розгляду регламентуються Цивільним про-

цесуальним кодексом України . Так, відповідно до ст. 207 ЦПК України, мирова угода укла-

дається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Правом укладення мирової угоди користуються лише позивач, відповідач, треті особи, які заявляють самостійні вимоги, а також їх представники, за умови, що такі повноваження спеціально обумовлені у довіреності. Інші особи, які беруть участь у справі, не наділені правом на укладення цієї угоди. Мирову угоду, як правило, не можуть укладати особи, які подають позовну заяву до суду в інтересах інших осіб, бо вони позивачами у справі не є та не захищають свої особисті права та інтереси.

Відповідно до ч. 5 ст. 207 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Отже, враховуючи вказані вимоги цивільно-процесуального законодавства України, мирова угода затверджується у випадку, якщо умови мирової угоди не порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, що свідчить про те, що у даному випадку встановлений факт незаконності протоколу наглядової ради АТ «ЗАлК» № 3 від 30.01.2019 стосувався лише ОСОБА_4 (сторона у тій справі).

Крім того, посилання представника відповідача на незаконність і скасування протоколу засідання Наглядової ради АТ «ЗАлК» №12 від 23.01.2020 про обрання ОСОБА_1 на посаду в.о. генерального директора, що встановлено відповідно до ухвали Запорізького апеляційного суду від 19.02.2020 у справі за №317/543/19 та не потребує доказування, не відповідають дійсності, оскільки таких фактів судом апеляційної інстанції у ході розгляду вказаної апеляційної скарги не встановлювалося.

Таким чином, судом правильно визнано, що вказана мирова угода, затверджена апеляційним судом в ході розгляду трудових відносин між іншим працівником АТ «ЗАлК» Лобіковим Д. та цим підприємством, не створює преюдиціних фактів для цієї справи у спорі між ОСОБА_1 та АТ «ЗАлК», зокрема, й тому, що протокол № 3 від 30.01.2019р. Наглядової ради не визнаний неправомірним та не скасований судовим рішення, а визнаний неправомірним самими сторонами у справі, а його правомірність судом не перевірялась.

Отже, затвердженою мировою угодою у іншій справі між іншими сторонами трудові відносин підприємства із ОСОБА_1 вирішені бути не могли, зокрема, через те, що суд не встановлював будь-які обставини взагалі, а до мирової угоди сторони дійшли шляхом взаємних поступок та погоджень.

Суд обгрунтовано вставив дійсні обставини у справі, не беручи до уваги мирову угоду, та правильно визнав, що ОСОБА_1 виконував свої повноваження, визначені контрактом, за вказаний період перебування на посаді в.о. генерального директора, внаслідок чого йому нараховувалася та сплачувалася заробітна плата, що підтверджено розрахунковими листками та не заперечувалося відповідачем.

Вирішуючи інші вимоги позивача, суд встановив, що у день звільнення та на час ухвалення судового рішення у цій справі, розрахунок із ОСОБА_1 АТ «ЗАлК» не проведено.

За наданими матеріалами справи суд встановив, що позивачу не було виплачено заробітну плату за січень 2020р. та розмір заборгованості складає 8 735,02 грн. (за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів 19,5%), а також компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки (за 27,95 дн.) у розмірі 27 264,75 грн. (за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів 19,5%), які були стянуті судом.

Сторони в цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржили, а тому в цій частині воно апеляційним судом не переглядається.

Щодо вимог про вихідну допомогу при звільненні, суд першої інстанції зазначив наступне.

Трудові відносини між стороyами у справі регулюються нормами КЗпП України, Статутом АТ «ЗАлК» та контрактом № 760 від 31.01.2019.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Пунктом 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України врегульовано, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Відповідно до пп. 12 п. 17.3 Статуту АТ «ЗАлК» обрання та припинення повноважень Генерального директора, обрання членів Дирекції, за поданням генерального директора та припинення їх повноважень належить до виключної компетенції Наглядової ради товариства.

Згідно п. 18.2 Статуту АТ «ЗАлК» повноваження генерального директора припиняються Наглядовою радою.

Пунктом 18.15. Статуту АТ «ЗАлК» визначено, що наглядова рада має право у будь-який момент прийняти рішення про припинення повноважень Генерального директора та розірвати з ним трудовий контракт.

Аналогічні положення передбачені і п. 7.4. Контракту, в якому зазначено, що повноваження керівника можуть бути припинені, а контракт розірваний у будь-який час до закінчення строку його дії за рішенням наглядової ради.

Згідно з ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

В пункті 8.1. Контракту визначено, що цей Контракт набув чинності з 31.01.2019 та діє до обрання Генерального директора Товариства.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України, у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Аналогічні положення щодо виплати вихідної допомоги передбачені і Контрактом № 760 від 30.01.2019.

Так, відповідно до п. 5.5. контракту, у разі розірвання цього контракту за ініціативою роботодавця, з підстав, зазначених у пункті 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України, керівнику виплачується вихідна допомога у розмірі шестимісячної середньої заробітної плати, якщо таке розірвання не зумовлене порушенням керівником умов цього контракту.

Отже, суд визнав, що виплата вихідної допомоги позивачу у зв`язку з розірванням з ним як посадовою особою достроково контракту у зв`язку з припиненням його повноважень виконуючого обов`язки Генерального директора Наглядовою радою передбачена як кодексом законів про працю, так і контрактом, а тому, визнавши розрахований позивачем шестимісячний середній заробіток обгрунтованим та правильним, стягнув на його користь вихідну допомогу у розмірі 183 862,76 грн.

Також суд, вказуючи, що остаточний розрахунок при звільненні позивача з ним проведено підприємством не було, визнав, що позивач має право на компенсацію, передбачену статтею 117 КЗпП України.

При цьому, суд зазначив, що не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995р.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, розмір середнього заробітку позивача за час затримки становить 616 406,61 гривень з розрахунку: 419 робочих днів з 24.01.2020 по 27.09.2021 х 1 827,50 гривень (середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення) 19,5% (ПДФО та військовий збір), який підлягає стягненню з відповідача.

Саме ці стягнення оспорює відповідач у апеляційній скарзі.

Щодо вихідної допомоги його доводи зводиться до того, що вона не була зазначена до виплати у наказі про звільнення № 02-181/к від 28.01.2020р., який визнаний судом правомірним, а тому в такому разі подальший висновок суду про стягнення вихідної допомоги апелянт вважає суперечливим, оскільки він не відповідає приписам вказаного наказу. Апелянт вказує, що судом стягнуто вихідну допомогу без посилання на норму права.

Проте такі ствердження в апеляційній скарзі не відповідають змісту мотивувальної частини рішення, у якій суд належним чином вмотивував свої висновки про задоволення вимог щодо вихідної допомоги із посилання на норми кодексу законів про працю та відповідні положення контракту, укладеного з позивачем.

Так, суд посилався на п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, яка коригується зі статтею 44 КЗпП, вказуючи, що звільнення позивача відбулось як посадової особи, з якою достроково розірвано контракт за ініціативою роботодавця, без будь-яких порушень з боку позивача. Тому за законодавством такому звільненому працівнику належить виплатити вихідну допомогу у сумі шести середньомісячних розмірів заробітку.

Суд в цій частині послався також на 5.5 контракту, укладеного з позивачем, який дублював положення статті 44 КЗпП України при такому звільненні.

Отже, суд належним чином обгрунтував свої висновки в частині вимог про стягнення вихідної допомоги.

А те, що у наказі про звільнення позивача не зазначено про виплату вихідної допомоги, ніяким чином не свідчить, що право на таку допомогу, передбачене статтею 44 КЗпП України, п. 5.5 контракту, втрачається у зв`язку з цим. Роботодавець може не зазначати про це в наказі, але суд має вирішити вимоги працівника у відповідності до встановлених обставин та вимог норм матеріального права, а тому, встановивши наявність такого права, суд захищає його незалежно від невизнання цього права роботодавцем у відповідному виданому ним наказі. В цьому й полягає захист прав працівника від недобросовісних дій роботодавця.

В скарзі наголошується на тому, що суд при вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні порушив процесуальні норми щодо належного оформлення прийняття збільшених позовних вимог, якими було збільшено період нарахування, та, відповідно цьому, й сума компенсації.

З цього приводу колегія встановила такі обставини.

Так, дійсно, при зверненні до суду з цим позовом 27.02.2020р. позивач просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2020р. (вважав цю дату наступною за днем звільнення 28.01.2020) по 27.02.2020 (подень подання позову до суду) в сумі 41 148,46 грн.

18.05.2020р. представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Мажара О.О. подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій зазначено, що постановою Пленуму Верховного Суду № 13 від 21.12.1999р. надано рекомендації та роз`яснення, згідно з якими: при непроведенні розрахунку з працівником до дня розгляду справи згідно з положеннями статті 117 КЗпП України стягнення відбувається по день постановлення рішення. Тому позивач в особі адвоката просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільнені по день постановлення рішення у цій справі.

Як вбачається з матеріалів справи, вона призначена судом до розгляду в загальному позовному провадженні з проведення підготовчого судового засідання 02 квітня 2020р. ( а.с. 80), яке не було проведено у зв`язку з поданням заяви відповідачем про відкладення справи у зв`язку із запровадженням в Україні карантину через спалах коронавірусу, та із проханням не призначати справу до 24.04.2020р. дати, до якої запроваджено карантин ( а.с. 85).

Розгляд справи у підготовчому судовому засіданні 02.04.2020р. було відкладено та справа ще декілька разів призначалась до розгляду та відкладалась за заявами сторін.

Згідно з приписами пункту 2 частини 2 статті 49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

У відповідності до ч. 5 вказаної норми, у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.

Колегією встановлено, що підготовче судове засідання у цій справі було проведено і закрито 06.07.2020р., а позивач подав заяву про збільшення розміру стягнення 18.05.2020р., тобто з дотриманням вимог статті 49 ЦПК України. Також адвокатом Мажара О.О. були подані докази направлення заяви про збільшення позовних вимог відповідачу, про що свідчить накладна від 14.05.2020р., фіскальний чек та опис вкладення ( а.с. 107-109).

Суд приймає своєчасно подану заяву про збільшення позовних вимог, якщо є підтвердженим факт її направлення іншій стороні, та статті 49 ЦПК України не передбачає ухвалення судом окремого процесуального документа в такому разі. Натомість, є обов`язковою ухвала про відмову у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог, яка підлягає оскарженню.

Закриваючи ухвалою від 06 липня 2020р. підготовче засідання у цій справі, суд не зазначив про відмову у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог, а відтак вони були прийняті до розгляду.

Отже, суд при прийнятті заяви про збільшення позовних вимог, поданої адвокатом Мажара О.О., порушень норм процесуального права не припускався. А у сторони відповідача малась процесуальна можливість заперечувати проти збільшених вимог по суті спору.

Крім того, сама диспозиція статті 117 КЗпП України вказує на необхідність визначення розміру компенсації за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

А у судових спорах, де розрахунок не відбувся, така компенсація розраховується по день постановлення судового рішення та стягується одночасно із заборгованістю по розрахунковим виплатам.

У цій справі розрахунку підприємства з працівником ОСОБА_1 навіть по безспірним виплатам, зокрема, по заборгованість із заробітної плати за січень 2020р. за відпрацьований період по 23.01.2020р. та по компенсації за невідгуляні дні відпустки у кількості 27,53 днів, про які зазначено в наказі про звільнення, не відбулось.

Тому вже у зв`язку з цією заборгованістю, яка не була виплачена позивачу при звільненні, він має право на компенсацію згідно з приписами статті 117 КЗпП України. Зокрема, така фактично безспірна заборгованість не була виплачена позивачу й протягом

півторарічного розгляду справи.

З огляду на ці обставин, та на задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача розрахункових при звільненні, суд дійшов обгрунтованого висновку й про стягнення на його користь компенсації відповідно до статті 117 КЗпП України, розрахунок якої судом здійснено відповідно до приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995р.

Відповідач у скарзі наголошує також на тому, що судом не було враховано правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15, щодо можливості за певних умов зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, та з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві.

Також у скарзі вказується на неврахування судом обставин щодо складного матеріального стану підприємства.

Колегія вважає ці аргументи відповідача слушними з огляду на таке.

Серед іншого, у вказаній постанові ВП ВС зазначено, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

В цій справі колегія встановила, що безспірна заборгованість відповідача перед працівником ОСОБА_1 становить всього 35 999,77 грн. Заборгованість з вихідної допомоги перебувала у спорі, оскільки відповідач не визнав підстави звільнення працівника за таким формулюванням, яке передбачає виплату йому вихідної допомоги в розмірі шістьох середніх зарплат, що було підтверджено судом в ході розгляду справи шляхом її стягнення у розмірі 183 264,75 грн. Разом з вихідною допомогою, яка не є заробітною платою, а носить компенсаційний характер у зв`язку із звільненням працівника за певних обставин, визначена судом до стягнення сума розрахункових становить 219 264,52 грн.

Натомість, визначена за півторарічний строк розгляду цієї справи компенсація становить 616 406,61 грн., що перевищує заборгованість із заробітної плати у 17 разів, а всі розрахункові виплати разом із вихідною допомогою майже в три рази.

Колегія визнає, що вказана компенсація, нарахована згідно зі ст. 117 КЗпП України, є неспівмірною із розміром розрахункових, та, зокрема, створює для підприємства додаткові труднощі.

Так, є загальновідомим факт, що частка держави у підприємстві АТ «ЗАлК» складає 68,0095 % згідно з реєстром Фонду держмайна в Україні. Підприємство має великий

податковий борг та борг по заробітній платі.

В той же час, справа судом слухалась протягом півторароку через оголошені у державі

протягом 2020-2021р. карантинні заходи, пов`язані із поширенням коронавірусу, що не пов`язано із недобросовісними діями сторін у справі.

Колегія вважає, що всі ці обставини у сукупності вказують на необхідність дотримання рівного балансу сторін при визначенні розміру компенсації згідно статті 117 КЗпП України, що можливо у спосіб зменшення визначеної судом суми у розмірі 616 406,61 грн. до розміру заборгованості, яка виникла у відповідача перед позивачем, тобто до 200 000 грн.

Щодо непропорційності задоволеним вимогам стягнутого на користь позивача судового збору, колегія також погоджується з доводами скарги.

Так, судом стягнуто з відповідача на користь позивача весь сплачений судовий збір в сумі 2522,40 грн., а на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн.

Сума судового збору у розмірі 2522,40 грн. сплачена позивачем була за пред`явлення інших вимог: 840,80 грн. за немайнові вимоги про визнання протиправним та скасування наказу, 840,80 грн. про зміну формулювання і дати звільнення, 840,80 грн. за стягнення компенсації згідно статті 117 КЗпП України.

Задоволено позовні вимоги судом в частині стягнення розрахункових та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Дійсно, за вимоги про стягнення заборгованості по розрахунковим позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову, тому судом правильно на користь держави з відповідача стягнуто судовий збір у вказаній сумі у розмірі 840,40 грн.

Разом з тим, у вимогах про визнання протиправним та скасування наказу та про зміну формулювання та дати звільнення судом було відмовлено, а тому судовий збір за ці вимоги не підлягає компенсації позивачеві за рахунок відповідача, тому судом було помилково стягнуто замість 840,80 грн. всю сплачену позивачем суму у розмірі 2522,40 грн.

Беручи до уваги все вище наведене, колегія визнала апеляційну скаргу частково обгрунтованою, а саме в частині неврахування принципів співмірності, справедливого балансу інтересів сторін при визначення компенсації за ст. 117 КЗпП України та при вирішення питання щодо судового збору, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні відповідно до приписів п. 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України шляхом зменшення стягнутої суми компенсації згідно зі ст. 117 КЗпП України з 616 406,61 грн. до 200 000 грн. та стягнутої суми судового збору з 2 522,40 грн. до 840,80 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2021 року у цій справі в оскаржуваній частині в частині стягнутого розміру компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні та розміру судового збору змінити, зменшивши суму компенсації згідно зі ст. 117 КЗпП України, визначену судом до стягнення, з 616 406,61 грн. до 200 000 грн. та зменшивши стягнуту суму судового збору з 2522,40 грн. до 840,80 грн.

В іншій оскаржуваній частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 лютого 2022 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.