Житомирський апеляційний суд
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Григорусь Н.Й.

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/15478/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 24 листопада 2021 року, постановлену під головуванням судді Лєдньовим Д.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

23 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у сумі 795 000 грн. та судові витрати. Того ж дня він подав заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 24 листопада 2021 року заяву про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 (а.с.39).

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд порушив норми процесуального права, так як оскаржувана ухвала винесена передчасно та є необґрунтованою. Зазначає, що суд всупереч положень ст.ст. 149, 263 ЦПК України у своєму рішенні не навів жодних мотивів наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Крім того, суд не звернув увагу на той факт, що він є співвласником домоволодіння по АДРЕСА_1 з 07 лютого 2018 року, тобто вже майже чотири роки. З того часу і по нині не виявляв жодних намірів на його відчуження, тим більше самостійно це зробити не може, адже на це необхідно згода іншого співвласника домоволодіння.

Наразі триває процес оформлення прав на користування земельною ділянкою на якій розташоване домоволодіння, а тому він не має жодних намірів відчужувати будь-яким способом належне йому нерухоме майно. Вважає, що суд фактично обмежив його право у мирному володінні майном без наявності достатніх для цього підстав, реальна загроза невиконання можливого рішення суду ані заявником клопотання, ані судом при ухваленні рішення жодним чином необґрунтована.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, де останній просить відмовити в її задоволенні. Ухвала суду про забезпечення позову є законною і обґрунтованою, а подана апеляційна скарга свідчить про спроби ОСОБА_2 ухилитися від виконання зобов`язання та про бажання реалізувати наявне у нього майно у разі скасування накладеного арешту.

У ході судового засідання представник ОСОБА_2 адвокат Зімін М.В. підтримав апеляційну скаргу і надав пояснення, які відповідають її доводам.

Представник позивача адвокат Новик Л.В. апеляційну скаргу не визнав, заперечив проти її задоволення із тих підстав, які зазначені у відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 367 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга повинна бути відхилена з огляду на наступне.

Суд виходив із доведеності та обґрунтованості вимог заяви про забезпечення позову.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції через його відповідність правильно встановленим обставинам справи, належно оціненим доказам і нормам матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Згідно приписів п. 1 ч. 1 та ч. 3 ст. 150 ЦПК України позов може бути забезпечено накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать відповідачеві. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до ускладнення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинне мати очевидний та об`єктивний характер.

Відповідно до роз`яснень викладених в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх судових рішеннях (від 10 березня 2020 року у справі № 750/12430/19, від 28 травня 2020 року у справі № 211/374/20, від 30 листопада 2020 року у справі № 127/17451/20 та ін.) під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити, тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, не порушує речове право володіння особи майном, оскільки мета забезпечення позову - це негайні, проте, тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання значної шкоди позивачам.

Цивільній процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено виконання рішення при задоволенні позову. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав та законних інтересів. При цьому ухвалою про забезпечення позову не може вирішуватися спір по суті.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Такий вид забезпечення позову як накладення арешту застосовується судом, як правило, у майнових спорах у тих випадках, коли спірне майно може бути відповідачем продане, розтрачене, кошти витрачені, що в майбутньому перешкоджатиме виконанню рішення або взагалі зробить його виконання неможливим. Отже, необхідними умовами для вжиття забезпечувальних заходів, зокрема арешту майна, є, насамперед, належність цього майна відповідачеві, розумна співмірність вартості арештованого майна ціні позову, обґрунтування необхідності вжиття заходів для захисту прав позивача та можливість такого заходу забезпечити реальне виконання очікуваного позивачем рішення.

Так, арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

Зі змісту прохальної частини заяви про забезпечення позову слідує, що ОСОБА_1 просив суд забезпечити позов шляхом обрання такого виду забезпечення як накладення арешту на майно.

Заява про забезпечення позову не містить вимоги про заборону вчиняти певні дії, які полягають в забороні відчуження нерухомого майна. Тож, виходячи з принципу диспозитивності заявлених вимог, суд не вправі самостійно виходити за такі межі та обирати вид забезпечення позову, який позивачем не заявлявся.

Хоч арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, та обидва способи за своєю правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але при цьому вони є різними, і не дивлячись на це суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

З урахуванням підстав та змісту позову, а також заявлених вимог про обрання виду забезпечення позову, балансу інтересів сторін, суд першої інстанції дійшов підставного висновку про необхідність накладення арешту на спірне майно з метою збереження такого до вирішення спору. Накладення арешту на майно не позбавляє права відповідача ним користуватись та не позбавляє права власності на таке, оскільки носить тимчасових характер.

Аналізуючи викладені обставини даної справи, колегія суддів схиляється до думки, що негативні наслідки, які можуть настати від невжиття таких заходів переважають над тими можливими негативними наслідками, що можуть виникнути внаслідок вжиття заходів забезпечення позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на думку колегії суддів не дають підстав для твердження про те, що ухвала суду постановлена без додержання норм процесуального права, які є обов`язковими підставами для скасування ухвали суду, і таких апеляційний суд не встановив. У зв`язку з наведеним та враховуючи вимоги ст. 375 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 24 листопада 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 16 лютого 2022 року.