Справа № 496/4067/21
Провадження № 2/496/25/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року Біляївський районний суд

Одеської області

у складі: головуючого судді Трушиної О.І.

за участю секретаря Павлюк К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Біляївка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою і просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу належить квартира за вказаною вище адресою. У квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вказує на те, що після купівлі зазначеної квартири у відповідачів, до неї, як власника, перейшли всі права володіння, користування і розпорядження нерухомим майном, а відповідачі, після продажу даної квартири, їх втратили. Оскільки відповідачі самостійно не знялися з реєстраційного обліку, вважає, що її права порушені, у зв`язку з викладеним звернулася з позовом до суду.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, але подала до суду заяву, в якій зазначила, що на позовних вимогах наполягає та просить розглянути справу без її участі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явилися без поважних причин, хоча були повідомлені належним чином, повідомлення про причини неявки від них не надходило, відзив на позов не подали.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будьякі угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будьякі дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як встановлено у судовому засіданні, відповідно до договору купівлі-продажу від 19.04.2019 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9-10), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 164285132 від 19.04.2019 року (а.с.8).

Відповідно до довідки Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області № 869 від 01.04.2021 року, за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з записами будинкової книги №5, сторінка 28, за 1997-2007 року, зареєстровані 2 особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7).

У пункті 34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що: «оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

Узв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК), зі зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою».

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Судом встановлено, що оскільки відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є власниками квартири за адресою: АДРЕСА_2 , їх реєстрація є формальною, відповідачі договір найму щодо користування жилим приміщенням не укладали та не зверталися до позивача із заявою про укладення договору найму житлового приміщення, їх реєстрація порушує права позивача, заважає їй у повній мірі володіти та користуватися належним житлом, тому суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним жилим приміщенням, що є підставою для зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою у встановленому законом порядку.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, беручи до уваги, що позов підлягає задоволенню повністю, з відповідачів слід стягнути на користь позивача в рівних частинах судовий збір за подання позову, що становить 908,00 грн, а саме: по 454 грн з кожного.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Керуючись ст. ст. 346 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 259, 263-265, 279 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням задовольнити.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: : АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) сплачений судовий збір у розмірі 454 грн з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, через Біляївський районний суд Одеської області.

Повне судове рішення складено 22.06.2021 року.

Суддя О.І. Трушина