ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 червня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/1211/21

Головуючий у першій інстанції Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/326/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

секретар: Шкарупа Ю.В., Патук А.А.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення (суддя Логвіна Т.В.), ухвалене о 12 год. 54 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 15 листопада 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про виселення ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Позов мотивовано тим, що на підставі виконавчого листа Деснянського районного суду м.Чернігова від 31 липня 2019 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошового боргу за договором позики приватним виконавцем Палігіним О.П. відкрито виконавче провадження. У межах виконавчого провадження відбулася примусова реалізація квартири АДРЕСА_2 , а переможцем електронних торгів став позивач. 06 серпня 2020 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Борисовою Т.А. було видано свідоцтво про право власності на квартиру. ОСОБА_1 вказує, що він добросовісно набув право власності на спірну квартиру, а ОСОБА_2 його втратила. За доводами позивача, згідно з довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 25 січня 2021 року та ухвали Деснянського районного суду м.Чернігова від 12 січня 2021 року відповідачка зареєстрована та постійно проживає в квартирі, добровільно виселитися не бажає, користується квартирою, але не сплачує за комунальні послуги, чим порушує право позивача мирно володіти, розпоряджатися та користуватися своїм майном.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 жовтня 2021 року позов задоволено; виселено ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_3 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908 грн 00 коп. Рішення суду мотивовано тим, що відповідачка втратила право власності на спірну квартиру, а позивач добросовісно набув його шляхом укладення договору купівлі-продажу.

Додатковим рішенням суду від 08 грудня 2021 року стягнуто з відповідачки на користь позивача 4 024 грн 70 коп. у відшкодування витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 жовтня 2021 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не повідомляв відповідачку про те, що він є власником квартири, вимоги про добровільне звільнення приміщення не пред`являв. ОСОБА_2 вважає, що пріоритетним є застосування до спірних правовідносин норм статті 109 ЖК УРСР, ніж положень, які регулюють права власності, а позивачем не зазначено підстав для виселення особи без надання іншого жилого приміщення. За доводами позивачки, у даній справі виселення з єдиного житла, в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням права позивачки як власника спірного житла на фактичне користування своїм майном (під час придбання якого на електронних торгах мав усвідомлювати всі ризики, йому було відомо про зареєстрованих у житлі осіб), з правом позивачки на користування цим житлом, яке виникло на підставі договору дарування житла, що дає підстави вважати, що ОСОБА_2 має триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є її єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити і розподілити судові витрати, понесені ним в суді апеляційної інстанції. Позивач вказує, що відповідачка не бажає добровільно виселитись із квартири, чим порушує право власності позивача. До того ж відповідачка тривалий час не сплачує комунальні послуги, у зв`язку з чим утворилася заборгованість по особовому рахунку. ОСОБА_1 посилається, що в апеляційній скарзі відсутнє обґрунтування будь-якої з підстав, передбачених статтею 376 ЦПК України, для скасування судового рішення та прийняття нового, а доводи апеляційної скарги дублюють доводи відзиву на позов, яким суд першої інстанції вже надав оцінку. За доводами позивача, стаття 109 ЖК УРСР врегульовує виселення наймачів, тобто осіб, які не є власниками такого житла, а отримали його в користування. Також ОСОБА_1 зазначає, що спірна квартира стала для ОСОБА_2 чужою й остання займає її безпідставно. Позивач звертає увагу, що квартира була продана дорожче від загальної суми боргу за зведеним виконавчим провадженням, а тому на картку боржниці було зараховано різницю. ОСОБА_1 вважає такими, що не підлягають застосуванню, постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №753/12729/15-ц, від 22.06.2016 у справі №6-197цс16, від 21.12.2016 у справі №6-1731цс16, оскільки описують відносини відчуження майна, яке було предметом іпотеки, в той час як у даному випадку квартира була приватною власністю відповідачки і жодним забезпеченням не виступала.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

По справі встановлено, що 22 жовтня 2019 року Деснянським районним судом м.Чернігова було видано виконавчий лист на виконання рішення суду від 31 липня 2019 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 16.02.2017 в сумі 98000 грн, інфляційні в сумі 18914 грн і 3% річних в сумі 5292 грн, а також заборгованості за договором позики від 14.04.2017 в сумі 40500 грн, інфляційні в сумі 6520 грн 50 коп., 3% річних в сумі 1927 грн 36 коп. та 1711 грн 27 коп. у відшкодування сплаченої суми судового збору, а всього 172865 грн 13 коп. (а.с.4).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіна О.П. від 24 жовтня 2019 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа (а.с.5).

У ході виконавчого провадження майно боржниці ОСОБА_2 арештована приватним виконавцем трикімнатна квартира АДРЕСА_2 була передана на електронні торги (а.с.6).

Переможцем електронних торгів став ОСОБА_1 , який 21 липня 2020 року сплатив за придбаний лот 338200 грн (а.с.7, 7 (зворот)).

22 липня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Палігіним О.П. було складено Акт про проведені електронні торги та винесено постанову про зняття арешту з майна (а.с.8, 9).

24 липня 2020 року ОСОБА_2 подала приватному виконавцю заяву, в якій просила залишок коштів, що залишились після продажу її майна, перерахувати на її рахунок (а.с.10).

Згідно з розпорядженням приватного виконавця від 24 липня 2020 року грошові кошти у розмірі 75533,97 грн були перераховані на банківський рахунок боржниці (а.с.11).

06 серпня 2020 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Борисовою Т.А. було видано свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.15).

Відповідно до довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради станом на 24 січня 2021 року по АДРЕСА_3 зареєстровано місце проживання: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с.12).

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 , колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У спірних правовідносинах права позивача, як власника спірного житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19) підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, дійшла висновку, що втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном та таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло повинно здійснюватися з дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар (принцип пропорційності).

Вирішуючи питання про баланс інтересів сторін та пропорційність між виселенням відповідачки та захистом права власності позивача, колегія суддів апеляційного суду враховує, що ОСОБА_2 не має іншого житла для проживання ніж спірна квартира, яка належала їй на підставі договору дарування і в якій вона зареєстрована та проживає.

ОСОБА_1 на електронних торгах придбав квартиру АДРЕСА_2 з певними обтяженнями зареєстроване місце проживання та фактичне проживання у ній відповідачки, відповідно мав враховувати ці обставини. При цьому, стверджуючи про наявність перешкод з боку ОСОБА_2 у здійсненні права власності, позивач не навів, крім посилання на відповідні норми закону, доказів реального наміру використовувати спірну квартиру, зважаючи на те, що його місце проживання зареєстроване у м.Ромни Сумської області. Докази того, що спірна квартира є єдиною власністю позивача, в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, апеляційний суд констатує, що «нагальної суспільної необхідності» для втручання у право ОСОБА_2 на житло шляхом її виселення без надання іншого житла в ході розгляду даної справи не встановлено, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідачки підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Посилання позивача на наявність заборгованості у відповідачки з оплати комунальних послуг не впливає на його право власності, враховуючи, що згідно з матеріалами справи така заборгованість стягується саме з ОСОБА_2 в судовому порядку (а.с.45-54).

Відповідно до ч.ч.1, 2, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Оскільки ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року звільнено ОСОБА_2 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1362 грн належить стягнути з ОСОБА_1 на користь держави.

З урахуванням того, що апеляційна скарга відповідачки задоволена, клопотання позивача, викладене у відзиві на апеляційну скаргу, про розподіл судових витрат, понесених позивачем в суді апеляційної інстанції, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 жовтня 2021 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 1362 грн за апеляційний розгляд справи.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 30 червня 2022 року.

Головуючий: Судді: