Справа № 331/5317/21
Провадження № 2/331/243/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Жукової О.Є.

за участю секретаря -Карнаух О.А.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши в загальному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору недійсним та припинення права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати договір купівлі-продажу від 02.08.2017 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тавтєлєвим А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 693, недійсним, та припинити право власності ОСОБА_4 на ј частку квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 04 листопада 2017 р. ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_3 у позику суму грошових коштів в розмірі 30 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.03.2017 р..

В строк - до 01.03.2017 p.. який встановлений в Розписці, ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 30 000,00 доларів США не повернув Позивачу, в зв`язку з чим Позивач був змушений звернутися до суду.

08.07.2020 р. рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у справі № 331/5507/19 позов Позивача до ОСОБА_7 задоволено, стягнуто з ОСОБА_7 на користь Позивача заборгованість згідно Розписки у розмірі 30 000,00 доларів США, а також стягнуто з ОСОБА_7 на користь Позивача судовий збір у розмірі 7 041,00 гри. (далі - Рішення).

Рішення набрало законної сили 17.08.2020 p., що підтверджується відповідним записом в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

02.08.2017 p., між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (далі - Відповідач) був укладений Договір купівлі-продажу від 02.08.2017 p., реєстраційний № 693, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тавтєлєвим А.В. (далі - Договір), згідно якого ОСОБА_7 продав, а Відповідач купив 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,83 кв.м., житловою площею 29.9 кв.м. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 (далі - Квартира).

Відповідач є колишньою дружиною ОСОБА_7 і місце реєстрації (прописки) і ОСОБА_7 і Відповідача була і є Квартира.

На переконання Позивача ОСОБА_7 вже після виникнення у нього зобов`язання перед ним повернути позику у розмірі 30000,00 доларів США (01.03.2017 p.). фактично з метою недопущення погашення цього боргу за рахунок належного йому на праві власності майна, зокрема 1/4 Квартири, продав 1/4 частку квартири Відповідачу (02.08.2017 p.), чим порушив права Позивача, як кредитора на повернення суми позики у розмірі 30000,00 доларів США, у зв`язку з чим вважає, що Договір підлягає визнанню недійсним з наведених нижче підстав.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2021 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження.

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, в свою чергу треті особи пояснення на позов не надали.

Ухвалою суду від 07 лютого 2022 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті .

У вступному слові представник позивача наполягав на задоволенні позову, надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.

Представник відповідача в задоволенні позовних вимог просив відмовити з тих підстав, що підств для визнання правочину недійсним немає, оскільки майно було відчужене більш ніж за два роки до моменту звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості , будь-якої заборони на його відчуження не було, крім того, майно було відчужене за платним договором колишній дружині ОСОБА_7 , з якою останній не проживав з 1996 року. Також, представник відповідача зазначив, що позивачем не встановлено кола спадкоємців після смерті ОСОБА_7 , та не надано жодних доказів того, що останній звертався до нотаріуса з вимогою про стягнення заборгованості зі спадкоємців боржника.

Треті особи , належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, до судового засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили , пояснення на позов не надали , в зв`язку з чим на підставі ч.3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у їх відсутність на підставі доказів наявних в матеріалах справи.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Так, судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні ним правовідносини.

04 листопада 2017 р. ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_3 у позику суму грошових коштів в розмірі 30 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.03.2017 р., що підтверджується розпискою від 04 листопада 2017 р..

02.08.2017 p., між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 був укладений Договір купівлі-продажу від 02.08.2017 p., реєстраційний № 693, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тавтєлєвим А.В. (далі - Договір), згідно якого ОСОБА_7 продав, а Відповідач купив 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,83 кв.м., житловою площею 29.9 кв.м. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 .

За умовами зазначеного договору продаж здійснено за 74 311,25 грн., які продавець отримав від покупця повністю до підписання договору ( п.3 Договору купівлі-продажу).

Також, з матеріалів справи вбачається, що шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було розірвано 24 грудня 1996 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2020 року у справі 331/5507/19 стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 заборгованість згідно розписки від 4 листопада 2016 року у розмірі 30 000,00 доларів США .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Представник позивача послався на те, що ОСОБА_3 звертався до нотаріуса із заявою про наявність майнових вимог до спадкоємців ОСОБА_7 , однак зазначив, що на теперішній час коло спадкоємців не встановлено.

Жодних доказів на підтвердження звернення до нотаріуса із заявою про наявність майнових вимог до спадкоємців ОСОБА_7 суду надано не було.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Так, відповідно до висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17 та від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

У постанові від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 Верховний Суд зазначив, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані.

Тому усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц також зроблено наступні висновки. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Також Велика Палата Верховного Суду вказала, що погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

При цьому, у своїй постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц Верховним Судом зроблено висновок, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.

Критеріями, які Верховний Суд називає для кваліфікації договору, як фраудаторного, є, зокрема:

?відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості;

?відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати);

?майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо);

?майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи);

?після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 та у постанові Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18.

При зверненні із позовом ОСОБА_3 зазначив, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладений з метою уникнення ОСОБА_7 відповідальності щодо виконання зобов`язання за договором позики від 04.11.2016. За рахунок реалізації належного йому на праві власності майна можливо було виконання зобов`язання.

Разом з тим, судом встановлено, що оспорюваний правочин вчинено 02.08.2017 , в той час, як з позовом до ОСОБА_7 позивач звернувся 19.12.2019.

Жодних вимог щодо повернення суми боргу позивачем на адресу ОСОБА_7 не направлялося і таких доказів суду не надано.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було розірвано 24 грудня 1996 року, тобто майже за десять років до виникнення зобов`язальних правовідносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , а майно відчужене за платним правочином.

Також, суд звертає увагу, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 20.09.2021 № 275627868.

Позивач жодних доказів на підтвердження того , що після відчуження ј частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 у ОСОБА_7 відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, суду не надав.

Враховуючи вищевикладене , суд приходить до висновку, що доказів того, що ОСОБА_7 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, і відчуження належної йому частини квартири відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, суду не надано, а отже підстав для визнання оспорюваного договору недійсним немає.

Щодо заявлених позовних вимог в частині припинення права власності ОСОБА_4 на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , то зазначені вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від позовних вимог щодо визнання договору недійсним.

Крім того, слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

ОСОБА_7 був стороною оспорюваного правочину , однак помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49),від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31),від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)).

При цьому, визначення позивачем у справі складу сторін має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом сторін.

Саме такий правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20),від 20 січня 2021 року у справі 203/2/19 (провадження № 61-6983св20).

Враховуючи, що на час розгляду справи ОСОБА_7 , як сторона оспорюваного правочину помер , зазначений спір безпосередньо стосується прав та інтересів його спадкоємців, оскільки матиме наслідком застосування норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті, і спадкоємці ОСОБА_7 не були залучені до участі у справі як співвідповідачі за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті, суд вважає, що зазначене є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом сторін.

Судові витрати відповідно до вимог п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК україни слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 3,4,11-13, 19, 263, 265 , 279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору недійсним та припинення права власності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Повний текст судового рішення складений 30 червня 2022 року.

Суддя: О. Є. Жукова