Справа № 299/710/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 червня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів:Бисаги Т.Ю. і Собослоя Г.Г., розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду від 14 березня 2022 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом у лютому 2022 р.

Просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини всіх видів його доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду з цим позовом і до досягнення дитиною повноліття.

На обґрунтування позовних вимог указала, що 16 травня 2020 р. між сторонами було укладено шлюб, у шлюбі в сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, однак відповідач із березня 2021 р. проживає окремо від позивача та дитини.

Між сторонами не досягнуто домовленостей стосовно того, яким чином відповідач буде матеріально допомагати позивачеві утримувати спільну дитину. Через це позивач вимушена звертатися до суду з цим позовом.

Рішенням Виноградівського районного суду від 14 березня 2022 р. позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 04.02.2022 р. і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

ОСОБА_4 просить скасувати це рішення частково та ухвалити нове рішення, яким визначити аліменти в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи скарги зводяться до такого:

-одноосібне покладення на батька обов`язку зі сплати аліментів у сумі, що значно перевищує потреби дитини, не є справедливим і повністю позбавляє батька можливості особисто брати участь у вихованні сина;

-суд першої інстанції не дослідив обов`язкової оцінки фінансової спроможності (стану) як відповідача, так і позивача;

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ураховуючи це, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, із таких мотивів.

Суд виходив із якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Дитина сторін проживає разом із позивачем і остання апріорі несе більші витрати на утримання дитини.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції через його відповідність правильно встановленим обставинам справи, належно оціненим доказам і нормам матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

При цьому, судом першої інстанції було встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 16.05.2020 р. (а.с.11).

ОСОБА_4 і ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12). Дитина проживає із позивачем та потребує матеріального утримання зі сторони батька (а.с.10-13).

Згідно з обставинами, зазначеними в позовній заяві відповідач участі в утриманні дитини не приймає, не досягнуто жодних домовленостей у який спосіб відповідач буде виконувати свій обов`язок матеріального забезпечення дитини та відповідно який розмір аліментів сплачуватиме на його утримання.

Разом із тим відомості, що відповідач працює в ТОВ «Джентерм» на посаді інженера та має регулярний дохід, не має іншої сім`ї та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, не має на утриманні інших осіб, зокрема батьків чи осіб, які потребують обов`язкового утримання з його боку, відповідачем не спростовано.

Передбачених законом підстав для звільнення ОСОБА_1 від обов`язку утримання дитини судом не встановлено. Домовленості між батьками щодо способу утримання дитини не досягнуто.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу).

Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено у 2022 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2100 грн., з 1 липня - 2201 грн. і з 1 грудня - 2272 грн.;

Відповідно до положень ст. ст. 183, 184 СК України суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу) матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі.

Таким чином, підстави визначення розміру аліментів у частках від заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.

Відповідно до ч.3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зводяться до неможливості відповідача сплачувати розмір аліментів, який був визначений судом.

Довід апеляційної скарги про те, що одноосібне покладення на батька обов`язку зі сплати аліментів у сумі, що значно перевищує потреби дитини, не є справедливим і повністю позбавляє батька можливості особисто приймати участь у вихованні сина, немає жодного відношення до спірних правовідносин. Рішення суду про визначення розміру аліментів жодним чином не може позбавити батька можливості особисто брати участь у вихованні сина, така участь залежить виключно від волевиявлення і можливостей самого батька.

Довід апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дослідив обов`язкової оцінки фінансової спроможності (стану) як відповідача, так і позивача, теж не заслуговує на увагу, оскільки відповідач не надав до суду підтверджень свого матеріального та майнового становища, щоб суд зміг надати їм належної правової оцінки та відповідно до цього визначити розмір аліментів. Жодних доказів свого скрутного матеріального та майнового становища відповідачем не додано і до апеляційної скарги.

Суд, вирішуючи такі спори, не обмежений мінімумом, який встановлений законом, суд у першу чергу виходить із обставин справи, і стягуючи аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, врахував і позицію позивача, і позицію відповідача, але насамперед інтереси спільної дитини сторін.

Відповідач не довів жодними належними та допустимим доказами, що він не в змозі сплачувати на користь позивача аліменти на утримання спільного сина в тому розмірі, в якому визначив суд. Натомість, суд першої інстанції врахував усі обставини справи та надані сторонамидокази, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Спільна дитина сторін проживає разом із мамою і, безумовно, позивач несе більші витрати на дитину, ніж той із батьків, із ким дитина не проживає. Але за умови, що відповідач жодними належними та допустимими доказами не довів факту, що він у змозі сплачувати аліменти лише в розмірі 1/6 від усіх його видів заробітку (доходу), то суму стягуваних аліментів належить залишити в тому розмірі як це вирішив суд першої інстанції.

Таким чином, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права. Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України ,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2.Рішення Виноградівського районного суду від 14 березня 2022 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 28 червня 2022 р.

Судді: