РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2022 року

м. Рівне

Справа № 562/2796/19

Провадження № 22-ц/4815/23/22

Рівненський апеляційний суд в складі суддів:

головуючого Боймиструка С.В,

суддів: Гордійчук С.О., Шимків С.С.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 квітня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Управління промисловості, інфраструктури та агропромислового розвитку Здолбунівської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Здолбунівська міська рада Рівненської області про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Управління промисловості, інфраструктури та агропромислового розвитку Здолбунівської районної державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , Здолбунівська міська рада Рівненської області про скасування рішення про державну реєстрацію прав та записів про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він разом з дружиною ОСОБА_3 являються співвласниками земельної ділянки.

На земельній ділянці перебуває незаконно збудована прибудова (коридор), площею 9 кв.м до житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить відповідачам. Крім цього, відповідачами самочинного побудований гараж, який перегороджує позивачу проїзд.

Державним реєстратором Управління промисловості, інфраструктури та агропромислового розвитку Здолбунівської районної державної адміністрації Сліпенко В.А. винесено рішення від 11.04.2019, індексний номер 46430209 про державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та внесено відповідні записи про право власності на нерухоме майно № 31141400 та № 31141427 від 08.04.2019 року.

Вказане рішення та записи про державну реєстрацію права власності на житловий будинок порушують права позивача та підлягають скасуванню, оскільки державному реєстратору не було надано документів про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, а саме коридору до житлового будинку та гаражу, які є самочинним будівництвом.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 квітня 2021 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Скасовано рішення про Державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер №46430209 від 11.04.2019 року про право спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 123,2 кв.м, житловою площею 70,6кв.м, розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Скасовано запис № 31141400 від 08.04.2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами.

Скасовано запис № 31141427 від 08.04.2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами.

Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в сумі 1152 грн. 60 коп. з кожного.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу в якій доводять про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказують, що внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність їхнього права власності на спірне житлове приміщення може порушувати права позивача лише в разі, якщо він вважає себе власником цього приміщення.

Визнання об`єкту самочинно збудованим повинно ґрунтуватись не на припущеннях, а на підставі всебічно досліджених даних, на підставі об`єктивно проведеної перевірки, у порядку передбаченому законодавством.

Поза увагою місцевого суду залишився акт перевірки управління ДАБІ у Рівненській області, не враховано наказ №2632/7 «Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_3 від 05.06.2019 року», яким розглядалось питання щодо скасування рішення державного реєстратора Сліпенка В.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46430209 від 11.04.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною, тому просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Зазначає, що він є співвласником земельної ділянки на якій розташовані незаконно збудовані коридор та гараж відповідачів. Доводить, що право власності відповідачі зареєстрували вже після набуття ним права власності на земельну ділянку. Стверджує, що відсутність належних дозвільних документів на будівництво об`єкту нерухомого майна та на гараж, виключає можливість здійснення реєстрації права власності на дані об`єкти.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу ОСОБА_6 та третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належать земельна ділянка площею 0,0370 га в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:006:0787 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами за вищевказаною адресою, що підтверджується копіями договорів купівлі-продажу від 07.08.2018 та свідоцтва про укладення шлюбу від 01.03.1999 (т.1 а.с.4-6, 9).

На підставі договору дарування від 04.07.1992 відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 отримали у власність 63/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.13). Після 1996 року побудували прибудову «а», площею 11,2 кв.м до вказаного будинку та гараж «Е», площею 26,1 кв.м, що підтверджується копією технічного паспорту на індивідуальну садову будівлю від 27.11.1996, в якому відсутні добудова та гараж (т.2 а.с.8-10) та копією технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 04.04.2019, в якому наявні вказана добудова та гараж (т.2 а.с.55-57).

Домоволодіння де проживають сторони в даній справі розташоване по АДРЕСА_1 . В 2017 році ОСОБА_7 , після отримання спадщини від ОСОБА_8 , виділив свою частину будинку, отримав адресу « АДРЕСА_1 » та виділив і приватизував частину земельної ділянки, 0,0370 га, яку в 2018 році і продав ОСОБА_3 ..

На час придбання ОСОБА_3 будинку та земельної ділянки, а також її приватизації в 2017 році ОСОБА_7 , зазначена вище прибудова, «а» та гараж «Е» вже були побудовані та в разі їх розміщення на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , про це не могло бути невідомо ОСОБА_7 чи ОСОБА_3 , оскільки розроблявся відповідний проект землеустрою.

В договорі купівлі-продажу земельної ділянки в п.1 та 7 зазначено, що продавець передав, а покупець прийняв у власність земельну ділянку :00:006:0787; не застережених недоліків, які значно знижують цінність або можливість використання за цільовим призначенням цієї земельної ділянки немає; від покупця не приховано обставини, які мають істотне значення; обтяжень, а також будь яких прав у третіх осіб щодо цієї ділянки немає. Продавець може вимагати розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб.(т.1 а.с.4)

З часу виникнення та існування даного спору ОСОБА_3 договір з ОСОБА_7 не розірвала.

Тобто, при купівлі-продажу земельної ділянки їй була відома та очевидна обставина можливого фактичного обтяження (наявність добудови та гаража) земельної ділянки давно встановленим порядком користування нею відповідачами ще з ОСОБА_8 (спадкодавець продавця ОСОБА_7 ), тому придбавши будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, вона здійснила своє волевиявлення. Тобто, відповідачі не порушували її права, а саме такий прав, щодо придбаної земельної ділянки, вона набула свідомо.

Вказані обставини підтверджуються частковим визнанням учасниками справи в судовому засіданні; відзивом на позовну заяву, де зазначено, що добудова до житлового будинку відповідачів зводилася не на земельній ділянці позивача, а навпаки земельна ділянка позивача накладена на земельну ділянку, на якій розташована добудова (т.1 а.с.46-48); схемою розташування земельних ділянок сторін у АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , яка розроблена при проведенні судової земельно-технічній експертизи від 10.08.2020 (в іншій справі за спором між цими ж сторонами) (т.1 а.с.210).

Відповідач ОСОБА_4 звернулася до державного реєстратора Управління промисловості, інфраструктури та агропромислового розвитку Здолбунівської районної державної адміністрації Сліпенка В.А. та подала документи для реєстрації права власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (т.2 а.с.42-61).

На підставі зазначених документів державним реєстратором Сліпенко В.А. винесено рішення від 11.04.2019, індексний номер 46430209 про державну реєстрацію права власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та внесено відповідні записи про право власності на нерухоме майно № 31141400 та № 31141427 від 08.04.2019 року (т.1 а.с.11-12).

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц.

Позовну заяву з вимогами про визнання незаконним і скасування рішення державного реєстратора обґрунтовано тим, що відповідачами було вчинено самочинне будівництво (без дозвільних документів) на земельній ділянці, яка належить позивачу.

Слід зазначити, що на момент здійснення будівництва, яке ОСОБА_6 ОСОБА_3 вважають самочинним вони в цьому домоволодінні не проживали, не були власниками земельної ділянки, тому відповідно їх права таким будівництвом не могли бути порушені апріорі. Коли ж вони стали співвласниками, то добудова «а» і гараж «Е» вже існували і їм про це достовірно було відомо. На час побудови цих споруд земельна ділянка взагалі не була приватизована і на час її передачі в спільну власність (рішення від 20.10.2010 № 1881) ОСОБА_4 та ОСОБА_5 разом з ОСОБА_8 вона будь-яких претензій відповідачам щодо самовільності забудов не пред`являла і матеріали справи не містять таких відомостей.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 вказала, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного.

Відповідно до частини першої статті 317,391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно частини другої статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Отже, ОСОБА_3 чи ОСОБА_6 мають право на звернення до суду за захистом свого права, яке вважають порушеним.

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав власника розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.

Статтею 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

У постановах Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 523/6532/14-ц, від 21 липня 2021 року у справі № 520/3561/18 вказано, що у разі доведеності факту самовільного зайняття земельної ділянки та розміщення на ній самочинного будівництва, власник не позбавлений можливості захищати свої права у спосіб, який відповідатиме положенням статей 376, 391 ЦК України і статей 152, 212 ЗК України, зокрема вимагати усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, звільнення земельної ділянки та приведення її у попередній стан.

Позивач, звертаючись до суду, вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою не заявляв.

При цьому, за змістом положень Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень , державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 911/3594/17.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц).

Скасування місцевим судом державної реєстрації права спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 123,2 кв.м, житловою площею 70,6кв.м, в АДРЕСА_1 та записів в Держреєстрі за № 31141400 та № 31141427 від 08.04.2019 не вирішує земельний спір, який існує між сторонами, однак одночасно порушує право власності відповідачів на нерухоме майно (будинковолодіння), яке ними набуто в установленому законом порядку, фактично виключивши його з легального цивільного обороту.

Спосіб вирішення земельного спору шляхом скасування права власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на нерухоме майно обраний позивачем всупереч вимог ч.2-4 ст.13 та ч.2 ст.16 ЦК України та є формою тиску на відповідачів з метою реалізації своїх прав, які вважає порушеними.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_6 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно не могли бути задоволені, оскільки вони не є ефективним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним, а тому рішення місцевого суду підлягає до скасування, як ухвалене з недотримання норм матеріального та процесуального права та висновки в якому не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволена, але ОСОБА_6 за законом звільнений від сплати судового збору, то судові витрати в виді сплаченого судового збору за апеляційної скарги в сумі 1728,9 грн. не підлягають стягненню з позивача, а компенсуються за рахунок держави в порядку встановленому КМ України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 - відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст виготовлено 01 лютого 2022 року.

Головуючий Боймиструк С. В.

Судді: Гордійчук С.О.

Шимків С.С.