Справа № 204/1587/21
Провадження № 2/204/110/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого - судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання - Лавриненко В.Д.,

представниці позивача - адвокатки Сергєєвої М.Ш., представника відповідача - адвоката Салтисюка Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промпласт Україна», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання дій неправомірними, скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача ТОВ «Промпласт Україна», визначивши третьою особою ОСОБА_2 , із вимогами про визнання дій неправомірними, скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а. с. 3-7).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він працював на посаді директора ТОВ «Промпласт Україна» з 06 червня 2018 року та водночас був учасником даного товариства до 15 січня 2021 року. 24 листопада 2020 року замість нього керівником товариства призначено ОСОБА_2 , через що, на його думку, він став не потрібний і тому незаконно звільнений. 20 січня 2021 року він звернувся до керівника підприємства із нотаріально посвідченими заявами про надання йому відпустки з 25 січня по 17 лютого 2021 року та про його звільнення із 17 лютого 2021 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. 22 січня 2021 року на його адресу керівництвом товариства було надіслано заяви щодо надання пояснень стосовно його відсутності на робочому місці 12 січня 2021 року, які він отримав 26 січня 2021 року. 25 січня 2021 року на його адресу також було направлено повідомлення про його звільнення за угодою сторін 15 січня 2021 року на підставі нібито його заяви від 13 січня 2021 року, а також повідомлення про необхідність особисто отримати трудову книжку. Наказ про звільнення він отримав 29 січня 2021 року, про що зробив у ньому запис про незгоду із датою звільнення. Вважає, що такими дійми відповідач проігнорував його заяви про надання відпустки та звільнення від 20 січня 2021 року, фактично звільнивши його заднім числом, оскільки заяву про звільнення 13 січня 2021 року він не подавав. З цих підстав вважає своє звільнення незаконним, у зв`язку із чим прохає визнати дії ОСОБА_2 щодо підписання наказу про припинення трудового договору (контракту) № 1-к від 15 січня 2021 року неправомірними, скасувати цей наказ та поновити його на посаді директора товариства, а також стягнути з товариства на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 04 березня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 31).

Ухвалою суду від 16 квітня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 43).

Ухвалою суду від 26 квітня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 15 годину 00 хвилин 25 травня 2021 року (а. с. 47), яка направлена учасникам справи 05 травня 2021 року за вихідним № 10768/21-вих/2/204/1087/21 (а. с. 50).

08 червня 2021 року на адресу суду представником відповідача надано відзив на позовну заяву (а. с. 58-63), в якому він зазначає, що позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначено, що дійсно позивач працював на посаді директора ТОВ «Промпласт Україна» до січня 2021 року. З початку січня позивач фактично припинив відвідувати своє місце роботи та виконувати обов`язки директора підприємства, в результаті чого був відсутній на роботі у період часу із 04 січня по 12 січня 2021 року включно. 13 січня 2021 року позивач прибув на своє місце роботи на надав надруковану та власноруч підписану заяву, яка датована 13 січня 2021 року, в якій прохав звільнити його з 13 січня 2021 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Оригінал вказаної заяви зберігається у відповідача, яку він готовий надати суду за першою вимогою. Разом із заявою про звільнення позивачем також подано надруковану угоду про припинення трудових відносин від 13 січня 2021 року, за змістом якої позивач та ТОВ «Промпласт Україна» досягли згоди щодо припинення трудових відносин за угодою сторін та засвідчують, що претензій один до одного не мають. Текст даної угоди виготовлено позивачем у двох екземплярах та подано на погодження до ТОВ «Промпласт Україна» із власноруч проставленим особистим підписом. Після отримання заяви про звільнення та угоди про припинення трудових відносин вказані документи були зареєстровані працівниками товариства та передані керівнику ОСОБА_2., яким дані документи були погоджені та підписані. Крім цього, останнім надана письмова резолюція про забезпечення протягом 2-х днів приймання-передачі позивачем документації підприємства, яка перебувала у його віданні та була пов`язана із виконанням посадових обов`язків директора ТОВ «Промпласт Україна». Позивач був ознайомлений із тим, що його заяви про звільнення та угода про припинення трудових відносин були погоджені керівником та не висував будь-яких претензій щодо визначеного порядку його звільнення і тому 14 січня 2021 року прибув на місцем роботи для передачі вказаної документації. У зв`язку із тим, що 13 та 14 січня 2021 року позивач перебував на робочому місці, йому було нараховано та виплачено заробітку плату за фактично відпрацьований час. Після передання всіх необхідних документів 15 січня 2021 року позивача було звільнено із займаної посади директора підприємства, про що винесено відповідний наказ. Тому позивач вводить суд в оману, зазначаючи про те, що не подавав 13 січня 2021 року заяви про звільнення. Отже, сторонами були погоджені всі обставини щодо звільнення працівника, а відтак позивач був звільнений цілком законно. У зв`язку із тим, що 15 січня 2021 року позивач не з`явився на підприємство, наказ про припинення трудового договору (контракту) № 1-к від 15 січня 2021 року було направлено на його адресу поштою разом із повідомленням про необхідність отримання трудової книжки. Станом на 20 січня 2021 року позивач був вже звільнений, будь-яких заяв щодо відкликання заяви про звільнення від 13 січня 2021 року ним не подавалося, тому його твердження є відвертою неправдою. Після звільнення з ним було проведено повний розрахунок, в тому числі і виплачено компенсацію за невикористану відпустку. Тому підстав для задоволення його вимог немає.

19 липня 2021 року на адресу суду від представниці позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вона не погоджується із доводами представника відповідача та зазначає, що у випадку подання позивачем заяви про звільнення 13 січня 2021 року, його повинні були звільнити саме 13 січня 2021 року і будь-яких інших домовленостей щодо іншої дати звільнення та здійснення якихось додаткових дій, на кшталт передання документації, ним не узгоджувалося. Також у випадку звільнення позивача 13 січня 2021 року всі необхідні виплати необхідно було здійснити у цей же день, чого зроблено не було, а виплата відбулася лише 22 січня 2021 року. Крім того, в цей же день роботодавець повинен був направити на адресу позивача поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, яке фактично було направлено останнім лише 25 січня 2021 року. Крім того, вказано, що відносини між позивачем та новим генеральним директором ОСОБА_2 були конфліктними, у зв`язку із чим на нього психологічно тиснули та створювали всі умови для штучного звільнення, про що свідчать численні порушення трудового законодавства з боку відповідача. Тому прохає задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

11 серпня 2021 року представником відповідача подано до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому вказано наступне. У відповіді на відзив позивачем фактично змінено підстави позову, оскільки при зверненні із позовом до суду позивач зазначав, що взагалі не подавав 13 січня 2021 року заяву про звільнення і не розуміє, чому його звільнено заднім числом. Натомість, у відповіді на відзив він вже зазначає, що його звільнили навпаки пізніше, ніж було узгоджено у заяві про звільнення. Також у запереченнях на відповідь на відзив представником відповідача зазначено, що питання щодо наявності спору про суму, яка підлягає нарахуванню при звільненні позивача не є предметом заявленого позову, а порушення строків направлення працівнику його трудової книжки не тягне за собою наслідків незаконності його звільнення. Вважає, що дії відповідача є спробами зловживання своїми процесуальними правами, у зв`язку із чим прохає відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представниця позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала їх задовольнити. Наполягала на тому, що позивача було звільнено з порушенням чинного трудового законодавства.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, прохав відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, пояснення надав аналогічні тексту відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив. Наголошував на тому, що зміна підстав позову з боку відповідача є його спробами зловживання своїми процесуальними правами.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 128), будь-яких заяв та клопотань суду не надав, причини неявки суду не відомі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 13 січня 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій прохав звільнити його з 13 січня 2021 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 64). В цей же день дану заяву погоджено ОСОБА_2 та доручено бухгалтеру ОСОБА_3 забезпечити приймання-передачу справ від ОСОБА_1 протягом 2-х робочих днів (а.с. 65). В той же день ОСОБА_1 нотаріально посвідчив заяву про те, що ним прийнято рішення про вихід із складу учасників ТОВ «Промпласт Україна» (а.с. 21), а також ОСОБА_1 та генеральним директором ТОВ «Промпласт Україна» ОСОБА_2 13 січня 2021 року підписана угода про припинення трудових відносин (а.с. 66). 15 січня 2021 року керівником ТОВ «Промпласт Україна» ОСОБА_2 винесено наказ № 1-К про припинення трудового договору (контракту), з яким ОСОБА_1 ознайомився 29 січня 2021 року, де зазначив, що не згоден із датою наказу (а.с. 67). Відповідно до табелю обліку робочого часу за січень 2021 року, ОСОБА_1 13 та 14 січня 2021 року нараховано заробітну плату за повний робочий день, а з 15 січня 2021 року його звільнено, про що свідчить відповідний запис (а.с. 68). 22 січня 2021 року заробітна плата перерахована позивачу на його банківську картку (а.с. 70-71), а також здійснений розрахунок оплати компенсації за невикористані ОСОБА_1 дні відпустки (а.с. 74). Також 22 січня 2021 року за вих. № 22/01-1 на адресу ОСОБА_1 генеральним директором ТОВ «Промпласт Україна» ОСОБА_2 було підготовлено лист про необхідність одержати його трудову книжку (а.с. 14). Відповідно до запису трудової книжки, ОСОБА_1 звільнений з посади за угодою сторін на підставі ст. 36 КЗпП України 15 січня 2021 року (а.с. 17). 20 січня 2021 року ОСОБА_1 направив на адресу ТОВ «Промпласт Україна» нотаріально посвідчені заяви від 20 січня 2021 року про надання щорічної основної відпустки з 25 січня по 17 лютого 2021 року та про звільнення з посади директора з 17 лютого 2021 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 18, 19). Відповідно до справки від психолога від 15 липня 2021 року (а.с. 94), ОСОБА_1 звертався за допомогою до психолога в період з 11 грудня 2020 року по 25 січня 2021 року, в якій зазначено, що стан клієнта на період звернення був психологічно подавлений, розгублений, він не розумів, що йому робити через конфлікти на роботі, його примушували до звільнення.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу Законів про Працю України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Наведені норми КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач дійсно мав волевиявлення на звільнення з посади директора ТОВ «Промпласт Україна» саме за угодою сторін, про що 13 січня 2021 року подав відповідачу відповідну заяву, а відповідач, в свою чергу, погодив таку заяву, про що свідчить резолюція генерального директора підприємства ОСОБА_2. Разом з тим, підтверджено матеріалами справи та не спростовано стороною позивача той факт, що позивач був присутній на робочому місці 13 та 14 січня 2021 року та отримав за фактично відпрацьований час заробітну плату. Жодних належних та допустимих доказів про те, що позивач заявляв про анулювання попередньої домовленості щодо припинення договору за угодою сторін, а також підтвердження наявності згоди відповідача на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору суду не надано.

Разом з тим, судом не можуть бути прийняті до уваги доводи позивача про те, що таке звільнення відбулося внаслідок тривалого психологічного тиску на нього з боку керівництва ТОВ «Промпласт Україна», оскільки довідка про відвідування психолога не може свідчити про причинно-наслідковий зв`язок між напруженими стосунками позивача з керівництвом підприємства та його подальшим звільненням. Більш того, як свідчать матеріали справи та пояснення представниці позивача під час розгляду справи по суті, спочатку позивачем взагалі відкидалися твердження про те, що він звертався до відповідача із заявою про звільнення 13 січня 2021 року, а підстави позовних вимог ґрунтувалися на тому, що його незаконно звільнили заднім числом, оскільки заяву про звільнення разом із заявою про надання йому відпустки він нотаріально посвідчив та подав лише 20 січня 2021 року. Проте це було спростовано доводами відповідача, які містяться у відзиві на позов, та належними, допустимими та достатніми доказами, що надані до нього, зокрема, належним чином посвідченою власноруч підписаною заявою ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін від 13 січня 2021 року. У відзиві також зазначено про готовність відповідача надати оригінал даної заяви за першою вимогою суду. В свою чергу, стороною позивача не ставилося питання про недійсність вказаної заяви та не заявлялося клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи. Отже, суд доходить висновку про те, що у даному випадку дії сторони позивача можуть розцінюватися як зловживання своїми процесуальними правами шляхом намагання ввести суд в оману щодо дійсних обставин справи.

Також не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що у наказі про звільнення він зазначив про те, що не погоджується із датою його звільнення, оскільки непогодження працівника із датою звільнення не є наслідком скасування відповідного наказу та поновлення його з цих підстав на роботі. А у випадку непогодження працівника із датою його звільнення останній не позбавлений можливості звернутися до керівництва підприємства із заявою про внесення змін до відповідного наказу, чого позивачем зроблено не було. Також не є підставою для скасування наказу про припинення трудового договору порушення строків направлення відповідачем трудової книжки.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Вивчивши матеріали справи, зважаючи на те, що природа звільнення працівника за угодою сторін має наслідком погодження такої домовленості з обох боків, оскільки не може бути угоди, якщо її не погоджено однією зі сторін, а доказів погодження заяви ОСОБА_1 про припинення трудового договору від 20 січня 2021 року керівництвом ТОВ «Промпласт Україна» матеріали справи не містять, суд вважає, що під час розгляду справи встановлено та доведено належними, допустимими та достатніми доказами, що між сторонами дійсно було погоджено угоду про припинення трудових відносин саме від 13 січня 2021 року, а не від 20 січня 2021 року, як вказує позивач. Тобто факту порушення відповідачем трудових прав позивача з підстав, зазначених у позові, судом не встановлено, а тому підстав для здійснення судового захисту та поновлення таких прав немає, оскільки неможливо поновити права, якщо їх не було кимось порушено.

За таких обставин суд не вбачає підстав для скасування оспорюваного позивачем наказу, оскільки на теперішній час не відбулося порушення його прав та інтересів, а суд здійснює захист лише тих прав та інтересів, які були порушені іншою особою. Через те, що вимога позивача про скасування наказу про припинення трудових відносин задоволенню не підлягає, а інші його вимоги є похідними від основної вимоги, суд вважає, що підстав для їх задоволення також немає.

З огляду на викладене, зважаючи на те, що підстав для задоволення позовних вимог судом не встановлено, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі за безпідставністю та недоведеністю.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промпласт Україна» (49044, м. Дніпро, вул. С. Хороброго, буд. 12-А; ), третя особа - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ), про визнання дій неправомірними, скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна