Справа № 202/1213/15-ц
Провадження № 2/202/35/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.

за участю секретаря судового засідання - Калантаєнко Д.В.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про стягнення боргу за кредитним договором, -

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.

Позивач, 28 січня 2015 року поштовим зв`язком, звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» назву якого було змінено на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 8/2007/840-К/1366-Н відповідно до умов якого позивач надав відповідачу ОСОБА_1 кредит в сумі 20 600,00 дол. США з виплатою процентної ставки 12,99% річних, термін повернення - 20 вересня 2022 року. В якості забезпечення зобов`язань позичальника за кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався перед банком відповідати за виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, що витікають з кредитного договору. Відповідач ОСОБА_1 порушив умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користуванням кредитними коштами відсотків у встановлені кредитним договором терміни, в зв`язку з чим, станом на 23 грудня 2014 року, виникла заборгованість за сумою кредиту у розмірі 42 047,01 дол. США, що еквівалентно 658 528 грн. 20 коп. Позивач посилаючись на ст.ст. 543, 549, 1050 ЦК України, просив суд, стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості у розмірі 36 116, 34 дол. США по тілу та процентам та 92 884,45 грн. по пені та штрафу, судовий збір (т.1 а.с.1-3).

ОСОБА_2 заперечувала проти заявлених вимог. Свою позицію обґрунтувала пропуском позивачем строку дії поруки відповідно до ст. 559 ЦК України (т.1 а.с. 53-56).

ОСОБА_1 , також, повністю заперечував проти заявлених вимог. Свої заперечення мотивував порушенням порядку повідомлення ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» боржника ОСОБА_1 про відступлення права вимоги та процедури повідомлення його про наявність заборгованості, відсутності у ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» доказів права вимоги до нього, з посиланням на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 1 листопада 2021 року по справі №204/6543/21. Вважав, що у кредитному договорі не зазначені процентна ставка та відповідальність сторін за порушення зобов`язання у вигляді неустойки. На думку відповідача ОСОБА_1 матеріали справи не містять підтверджень, що він розумів та ознайомився і погодився з документами (кредитним договором), а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, відповідач просив застосувати до позовних вимог позивача встановлені законом строки позовної давності (т.2 а.с.132-148).

ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

26 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» назву якого було змінено на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №8/2007/840-К/1366-Н відповідно до умов якого позивач надав відповідачу ОСОБА_1 кредит в сумі 20 600,00 дол. США з виплатою процентної ставки 12,99% річних, термін повернення 20 вересня 2022 року (далі - кредитний договір) (т.1 а.с.8-9).

Цільовим використанням кредиту є - проведення розрахунків по договору купівлі-продажу, що укладений між позичальником та ОСОБА_3 , згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно - земельну ділянку - п.п.1.2 цього договору.

У відповідності до п.3.3.2 кредитного договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу становить 262,51 дол.США.

Позичальник вносить черговий платіж, визначений п.3.3.2 цього договору, щомісячно до 20 числа поточного місяця - п. 3.3.3.

Пунктом 4.2.4. договору встановлено, що банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс черговий платіж у термін передбачений п.3.3.3 цього договору.

Пунктом 5.1. сторони узгодили, що у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, а також у випадку прострочення строку виконання зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк визначених договором, позичальник сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Пунктом 5.2 у разі порушення позичальником вимог п.п. 4.3.1., 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10, серед яких є вимога суворо дотримуватись положень цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 10 відсотків від суми кредиту, за кожен випадок.

В якості забезпечення зобов`язань позичальника за кредитним договором, 26 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався перед банком відповідати за виконання позичальником - ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань, що витікають з кредитного договору №8/2007/840-К/1366-Н від 26 вересня 2007 року (т.1 а.с.7, 10).

Дія договору поруки закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором чи виконанням поручителем своїх зобов`язань, згідно з умовами цього договору - п.5.3. договору поруки.

Сума кредиту, передбачена кредитним договором, в розмірі 20 600,00 дол. США була отримана ОСОБА_1 про що свідчить інформація вказана у заяві про видачу готівки, яка містить посилання на кредитний договір, паспортні дані ОСОБА_1 та підписом про отримання коштів. Вказані обставини не заперечує ОСОБА_1 (т.1 а.с.16).

У відповідності до розрахунку заборгованості клієнта ОСОБА_1 , за договором №8/2007/840-К/1366-Н від 26 вересня 2007 року, станом на 23 грудня 2014 року, заборгованість складає 42 047,01 дол. США, що еквівалентно 658 528 грн. 20 коп., складовими якої є:

19 849,02 дол. США, що еквівалентно 310 869 грн. 65 коп. - заборгованість за сумою кредиту;

16 267,32 дол. США, що еквівалентно 254 774 грн. 10 коп. - заборгованість за відсотками, за період з 26 вересня 2007 року по 1 грудня 2014 року;

3 870,67 дол. США, що еквівалентно 60 621 грн. 32 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, за період з 23 грудня 2013 по 21 грудня 2014 року;

2 060,00 дол. США, що еквівалентно 32 263 грн. 13 коп. - штраф.

Також із наданого розрахунку судом встановлено, з жовтня 2008 року ОСОБА_1 /позичальник перестав повертати кредит. Так, станом на 20 жовтня 2008 року позичальником було погашено тіло кредиту у розмірі 750,98 дол.США, відсотки про кредиту - 2 719,40 дол.США та пеня - 0,23, що разом складає 3 470,061 дол.США.

Порушення умов кредитного договору з жовтня 2008 року, згідно змісту позовної заяви, визнає сам кредитодавець про що вказує у заяві (т.1 а.с.2).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 1 листопада 2021 року по справі №204/6543/21 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлії Олександрівни від 24 червня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за № 1304, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» заборгованості у розмірі 1 382 155,46 грн., а також плати за вчинення виконавчого напису у розмірі 2 500,00 грн. вказане рішення мотивовано зокрема тим, що оскільки оскаржуваний виконавчий напис було вчинено нотаріусом 24 червня 2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, а матеріали справи не містять будь-яких доказів, що укладений між банком та позивачем кредитний договір № 8/2007/840-К/1366-Н від 26 вересня 2007 року був посвідчений нотаріально, що в свою чергу унеможливлює здійснення виконавчого напису відповідно до вимог ст.ст. 87-89 Закону України «Про нотаріат» та порушує принцип безспірності заборгованості, суд приходить до висновку, що наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

ІІІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що підписаний між сторонами кредитний договір містить у собі, узгоджені сторонами, умови щодо оплати та нарахування процентів, неустойки. Тим самим судом спростовано доводи відповідача про те, що позивачем не надано доказів, що кредитний договір, на момент отримання відповідачем кредитних коштів, не містив умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки.

Також, судом встановлено, що предметом позову в даній справі є саме дострокове стягнення всієї суми кредитної заборгованості, що вбачається з аналізу змісту позовної заяви, в якій банк як на підставу позову посилається на положення статті 1050 ЦК України, прохальної частини позову, де позивач просить (позов подано у 2015 році) стягнути усю суму (тіла) кредиту, строк дії якого мав закінчуватись у 2022 році, та наданого позивачем розрахунку заборгованості, а також кредитного договору.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).

Зі змісту кредитного договору судом встановлено, що сторони, погодивши умови договору на власний розсуд, відповідно до закріпленого у статті 627 ЦК України принципу свободи договору, не передбачили обов`язкового направлення банком позичальнику вимоги про дострокове повернення кредиту.

У пункті 4.2.4 кредитного договору, який встановлює право банку вимагати дострокового виконання зобов`язань у випадку прострочення позичальником внесення чергового платежу у рахунок погашення кредиту, не зазначено про обов`язок кредитора звернутися до позичальника із попередньою письмовою вимогою про дострокове повернення кредиту.

У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі №234/15695/17 (провадження № 61-5261св20) зазначено, що звернення з позовомпро дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України».

Таким чим чином суд вважає, що позивач, подавши позов у даній справі, скористався своїм правом передбаченим ч.2 ст.1050 ЦК України.

В той же час, у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року в справі № 6-223цс16 зроблено висновок, що «визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів».

Згідно частини другої статті 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

За змістом пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Продукція це - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб - п.19 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, враховуючи вищевикладене, а також цільове використання кредиту, визначене сторонами у кредитному договорі, суд приходить до висновку, що такий правочин (кредитний договір) здійснювався з метою задоволення споживчих потреб ОСОБА_1 , а тому суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

У пунктах 20, 21, 25, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зроблено висновок, що «частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором»; «…суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту»; «…порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами».

Так, зі сторони позивача не було надано докази досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором, а відтак у відповідачів відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштівза таким договором, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення усього тілакредиту в розмірі 19 849,02 дол.США не підлягає задоволенню.

Статті 256, 257, ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи, що мінімальна сума платежу за кредитом встановлена у розмірі 262,51 дол.США, а також те, що стороною відповідача було заявлено заяву про застосування строків позовної давності, суд вважає, що наразі, підлягає стягненню тіло кредиту та проценти, що складає 9 450,36 дол.США (262,51х36) (за 36 місяців).

При цьому суд звертає увагу, що статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України, у редакції чинній на момент укладенні договору поруки, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 22.08.2018 у справі № 2-1169/11).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20.04.2016 у справі № 6-2662цс15).

Умовами кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується сплатити нараховані банком проценти та інші платежі у порядку та терміни, встановлені Договором в строк до 20 вересня 2022 року, шляхом внесення щомісячної суми мінімально необхідного платежу, що становить 262,51 дол.США., до 20 числа поточного місяця - п.3.3.2, п. 3.3.3 кредитного договору.

Отже, строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Таким чином, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Таким чином, за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 523/8249/14-ц).

При розгляді справи № 209/3779/15-ц Верховний суд України у Постанові від 31.01.2018 також зробив правовий висновок про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються, тобто жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Верховний суд у цій Постанові зазначив, що словосполучення «пред`явлення вимоги» в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Таким чином, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом 6-місячного строку не звернувся з позовом до поручителя. Такий же правовий висновок Верховний суд України зробив у Постанові від 03 травня 2018 року у справі 520/14671/16-ц.

Враховуючи вищезазначене, строк позовної давності заявлений ОСОБА_1 , строк дії поруки заявлений ОСОБА_2 , а також те, що банк пред`явив вимогу у відповідності до вимог ч.4 ст.559 ЦК України до поручителя лише у січні 2015 року (про що свідчить відповідний штамп пошти на конверті), суд приходить до висновку про наявність правових підстав для солідарного стягнення з ОСОБА_1 , як позичальника, та ОСОБА_2 , як поручителя, заборгованості за тілом кредиту та процентами у розмірі 1 575,06 дол. США, за кредитним договором № 8/2007/840-К/1366-Н від 26 вересня 2007 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 , за період з серпня 2014 року по січень 2015 року та стягнення з ОСОБА_1 , як позичальника, суми заборгованості за тілом кредиту та процентами у розмірі 7 875,3 дол.США, за тим же кредитним договором, за період з січня 2012 року по липень 2014 року.

Щодо позовних вимог про стягнення неустойки (пені та штрафу), суд враховує наступне.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, кредитний договір було укладено в іноземній валюті.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом..

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон України не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц викладено висновок щодо виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, відповідно до якого як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно з ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, максимальний розмір пені пов`язаний з розміром облікової ставки Національного банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні.

Така правова позиція та висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 у справі №6-79цс14. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 01.04.2015 у справі №3-29гс 15, у постанові від 16.09.2015 у справі №6-190цс15, у постанові від 16.08.2017 у справі №6-2667цс16.

Крім того, усталену судову практику щодо обчислення та стягнення пені підтримав і Верховний Суд у постанові від 07.04.2018 у справі №916/1435/17, у постанові від 06.02.2018 у справі №561/549/15-ц, у постанові від 30.01.2018 у справі №641/1705/13-ід, висновки якого суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин повинен врахувати.

В той же час, у відповідності до розрахунку пені за прострочення сплати мінімального платежу, здійсненого позивачем, вбачається, що відповідні обчислення здійснені та розраховані у іноземній валюті (дол.США), а кінцеву суму переведено у гривневий еквівалент.

Отже, належним чином дослідивши поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості пені), перевіривши його, оцінивши в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами та чинним законодавством, суд приходить до висновку, що стороною позивача здійснено розрахунок з порушенням, а саме порядок обчислення (нарахування) пені.

Окрім того, суд звертає увагу, що позивач просив, стягнути з відповідачів як штраф так і пеню.

Між тим, згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Верховний Суд у постанові від 02 грудня 2020 року в справі № 2-685/10 (провадження № 61-15423св19) зазначив, що у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6- 2003цс15 відсутній висновок про те, який же вид неустойки (штраф чи пеню) підлягає стягненню та який критерій має бути застосовано для його вибору. Тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що у стягненні з відповідачів пені належить відмовити, у зв`язку з чим позовні вимог в цій частині не підлягають задоволенню з огляду на відсутність належного та правильного розрахунку пені та недопустимості подвійної відповідальності.

При цьому у стягненні штрафу суд також повинен відмовити з огляду на те, що пунктом 5.2 кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником вимог п.п. 4.3.1., 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 10 відсотків від суми кредиту, за кожен випадок.

В той же час, у позовній заяві не зазначено у зв`язку із порушенням якого саме пункту кредитного договору (п.п. 4.3.1. чи 4.3.2 чи 4.3.7 чи 4.3.9 чи 4.3.10) позивач просить стягнути з відповідачів штраф, через що суд позбавлений можливості перевірити такі підстави для стягнення. Стягнення заявленого штрафу, наразі може призвести до зловживання зі сторони позивача у майбутньому відповідною вимогою де з посиланням на п. 5.2. кредитного договору, без зазначення конкретних підстав/порушення умов кредитного договору, буде заявлено про стягнення штрафу, що є недопустимим.

Таким чином, у задоволенні позовної заяви в частині стягнення неустойки (штрафу та пені) суд відмовляє.

Доводи ОСОБА_1 щодо порушення порядку повідомлення ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» боржника ОСОБА_1 про відступлення права вимоги та процедури повідомлення його про наявність заборгованості, відсутності у ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» доказів права вимоги до нього, з посиланням на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 1 листопада 2021 року по справі №204/6543/21 суд відхиляє з огляду на те, що вказане рішення не містить в собі жодних встановлених обставин які б спростовували саме перехід права вимоги позивача до ОСОБА_1 , доказів недійсності договору про відступлення прав вимоги суду не надано. Крім того, у даній справі, що розглядається, ухвалою суду було здійснено залучення Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до участі у цивільній справі № 202/1213/15-ц як правонаступника позивача Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», вказана ухвала не оскаржувалась та набрала законної сили.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (49089, м. Дніпро, вул. Автотранспортна, буд. 2, оф. 205, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), про стягнення боргу за кредитним договором.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму заборгованості за тілом кредиту та процентами у розмірі 1 575,06 дол. США, за кредитним договором № 8/2007/840-К/1366-Н від 26 вересня 2007 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 , за період з серпня 2014 року по січень 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості за тілом кредиту та процентами 7 875,3 дол.США, за кредитним договором № 8/2007/840-К/1366-Н від 26 вересня 2007 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 , за період з січня 2012 року по липень 2014 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити повністю.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» судовий збір з ОСОБА_1 у розмірі 684,39 грн. та ОСОБА_2 у розмірі 136,88 грн.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення складено 24.06.2022 року о 15 год.00 хв.

Суддя Г.О. Кухтін