Номер провадження 2/754/226/22
РІШЕННЯ

Іменем України

23 червня 2022 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Таран Н.Г.,

секретаря судового засідання: Довгань Г.А.

за участю:

представника позивача: адвоката Калініченко О.В.,

представника відповідача: адвоката Чайки Ю.М..

розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи : Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ієрусалімова Ірина Борисівна, ОСОБА_3 , про витребування безпідставно набутого майна, визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

20 серпня 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи: публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ієрусалімова Ірина Борисівна, ОСОБА_3 про витребування безпідставно набутого майна, визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем з 22.12.2001 року по 19.12.2006 рік, позивачка мала гарний статок та забезпечувала, як себе так і сина від першого шлюбу, та чоловіка ОСОБА_2 (відповідач). В 1998 році позивачка продала незакінчене будівництво, за яке отримала власні дошлюбні кошти. Тож вона мала особисті кошти, але їх було недостатньо, тож нею була взята позика у банку. Також відповідач мав мізерну суму коштів у розмірі 16 000,00 грн. які він дав на купівлю квартири. В травні 2001 взяла кредит в банку на купівлю квартири 84 000,00 грн. У травні 2002 позивачкою кредит був закритий коштами які мені приносить власний бізнес. При укладені договору купівлі-продажу квартири брокер умовив позивачку оформити договір на відповідача, оскільки все, що набуте у шлюбі є спільною власністю, на підставі чого договір був оформлений на відповідача. Кошти за квартиру у розмірі 84 000,00 грн. та решту 16 000,00 грн. доклав відповідач та в сумі передала власноруч продавцю 100 000,00 грн. Про факт того шо кошти у розмірі 84% були позивачки та вона сплатила їх продавцю може підтвердити ріелтор ОСОБА_4 . Вважає, що це саме її власні кошти, оскільки у 2003 р. за 6 місяців сукупний дохід відповідача становив - 7 200,00 грн. відповідно до довідки. Відповідач дуже непорядна людина, під розписку часто позичав кошти, особисто позивачка позичила відповідачу 30 000,00 доларів США, які відповідач так і не віддав. Після купівлі квартири, аби зробити ремонт, оскільки вона одна наповнювала сімейний бюджет, була змушена продати власний дошлюбний будинок в АДРЕСА_1 . Відповідач жодних коштів на ремонт не дав. Аби розійтися з відповідачем, вони домовилися за взаємною згодою, що позивачу залишається вищевказана квартира, а для відповідача позивач взяла кошти в «Райфайзен банк Аваль» під іпотеку квартири, що знаходиться по АДРЕСА_4 у розмірі 70 000,00 доларів США, поручителем був відповідач, який розумів та усвідомлював наслідки надав свою письмову згоду на таку операцію. Після отримання коштів, відповідач забрав речі та зник . про те що він не проживає є покази письмові, свідків, які підтвердили, що відповідач мешкає в Дніпропетровську . Увесь час позивачка, як добросовісний набувач, сплачувала усі комунальні послуги, які нею були використані, робила косметичний ремонт, поточний ремонт і паралельно платила іпотеку. Вважаючи, що ця квартира є її власністю, вона часто брала кредити для влаштування свого побуту, купувала дорогу техніку, камін з дорогого каміння. Нічого не порушуючи, квартири весь час знаходилася під забороною відчуження та переоформлення її не має можливості. На адресу приходять листи від банків щодо повернення кредитних коштів, які взяв відповідач і не повертає. Тож відповідач і надалі продовжує вести аморальний спосіб життя. Його дії привели до того, що було накладено арешт на все його нерухоме майно. Тож наразі фактично квартира позивача арештована за дії відповідача. Вважає, що її права не були порушенні, вона зареєстрована та продовжує проживати у квартирі, яку вважає вже двічі оплатила. Аж у липні 2016 року відповідач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про усунення перешкод у здійсненні прав користування, розпорядження майном шляхом вселення, чим порушив її права.

Ухвалою суду від 29.08.2019 позовну заяву залишено без руху, та надано час на усунення недоліків.

12.09.2019 на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 13.09.2019 відкрито провадження по справі, розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 23.06.2021 підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті.

Протоколом повторного автоматичного розподілу судової справи від 04.11.2021 судову справу розподілено для подальшого розгляду судді Таран Н.Г.

Ухвалою суду від 10.11.2021 дана справа прийнята суддею Таран Н.Г. для розгляду та призначено розглядати за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував, та надав відзив на позовну заяву в якому вказав, що позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими, не підкріплені належними доказами та такі що не підлягають задоволенню, з наступних підстав, а саме:

На підставі нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу від 29.03.2003 відповідачем була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_4 . 15 вересня 2006 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий записза № 1426 від 19.12.2006. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.01.2015 у справі № 754/17970/14, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20.05.2015 у справі № 22-ц/796/3984/15, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08.10.2015 у справі № 6-20716ск15, було відмовлено ОСОБА_1 (позивачу) у задоволені позову про поділ майна подружжя, а саме про поділ квартири АДРЕСА_4 . Викладене свідчить про те, що у позивача відсутнє будь-яке право власності на вказану квартиру, а єдиним законним власником квартири є відповідач. Посилання позивача, що відповідач не проживає у спірній квартирі, забрав речі та залишив її у власність позивача, є безпідставним, оскільки фактичне не проживання у квартирі її власника не є підставою для припинення права власності на об`єкт нерухомого майна. У 2016 році відповідач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права користування, розпоряджання майном шляхом виселення, яка була обгрунтована тим, що відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не допускають до належної відповідачу квартири. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.11.2018 по справі № 754/8757/16-ц позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було задоволено, а зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_4 за набувальною давністю відмовлено повністю. Постановою Київського апеляційного суду від 0.04.2019 у цивільній справі № 754/8757/16-ц рішекння Деснянського районного суду м. Києва від 21.11.2018 в частині відмови у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю залишено без змін, а в частині про усунення перешкод у здійсненні права користування, розпоряджання майном шляхом виселення відмовлено. Відповідачем на дану постанову було подано касаційна скарга , ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду України від 10.05.2019 по справі № 754/8757/16-ц було відкрито касаційне провадження у даній справі. Викладене свідчить про те, що позивач не може вважатися добросовісним набувачем квартири , оскільки вже довгий проміжок часу вона умисно не допускає відповідача до належної йому на праві власності квартири та постійно намагається шляхом подання позовних заяв незаконно відібрати належне відповідачу на праві приватної власності нерухоме майно. Також зустрічні позовні вимоги та апеляційна скарга ОСОБА_1 у справі № 754/8757/16-ц обгрунтовувалось тими ж самими обставинами та підставами, що і в цій справі. Також, позивачка вказує у своїй позовній заяві, що в разі не задоволенні позовних вимог, їй немає куди виселятися, своїми твердженнями позивач вводить суд в оману, оскільки у власності позивача перебуває дві квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 . Також посилання про взяття кредитних коштів у розмірі 70 000,00 доларів США для нормального розставання з відповідачем є помилковим, оскільки позивач отримала вказані кошти для особистих потреб та витратила їх на обладнання належних її квартир АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 . Виходячи зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач фактично намагається здійснити поділ квартири, набутої під час перебування у шлюбі з відповідачем, у поділі якої ОСОБА_1 було відмовлено судовими рішеннями (Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.01.2015 у справі № 754/17970/14, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20.05.2015 у справі № 22-ц/796/3984/15, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08.10.2015 у справі № 6-20716ск15), які набрали законної сили та є обов`язковими на всій території України. Враховуючи викладене просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представники третьої особи в судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомленні належним чином, причини не явки суду не повідомили в той же час від третьої особи приватного нотаріуса київського міського нотаріального округу Ієрусалимової Ірини Борисівни надійшли письмові пояснення в яких вона повідомляє, що наявність чи відсутність Згоди дружини Покупця для договору купівлі-продажу майна посвідченого у 2003 році - не має правових наслідків та не порушують майнового права подружжя суспільної сумісної власності на майно нажити за час шлюбу та просила розгляд справи проводити без її участі.

З`ясувавши думку учасників спору, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

За вимогами ст., 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Основні засади судочинства закріплені у ст.129 Конституції України. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9, 21 і 55 Конституції України право на судовий захист і доступ до правосуддя відноситься до невідчужуваних прав і свобод людини й одночасно виступає гарантією захисту всіх інших прав і свобод, що визнаються та гарантуються згідно із загальноприйнятими принципами і нормами міжнародного права.

Із приведених конституційних положень у взаємозв`язку зі ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що правосуддя як таке повинно забезпечувати ефективний перегляд прийнятих судових рішень і відповідати вимогам справедливості.

Гарантоване Конституцією України право на судовий захист має на увазі створення державою необхідних умов для ефективного і справедливого розгляду справи саме в суді першої інстанції, де підлягають вирішенню всі суттєві для визначення прав і обов`язків сторін питання. Допущені же судом першої інстанції помилки повинні усуватися судом другої (апеляційної) інстанції.

Перевірка судових актів, що набрали законної сили, означає, по суті, можливість подолання кінцевості цих судових актів, законодавець повинен встановити такі інституціональні і процедурні умови їх перегляду в касаційному порядку, які б відповідали вимогам процесуальної ефективності, економії у використанні засобів судового захисту, відкритості здійснення правосуддя, виключали б можливість затягування чи необґрунтованого судового розгляду й тим самим забезпечили справедливість судового рішення і, разом з цим, правову визначеність, включаючи визнання законної сили судового рішення, їх неспростовність (res judicata), без чого неможливо досягти справедливого балансу публічно-правових і приватноправових інтересів.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Тож, твердження позивачки про те, що спірна квартира, придбана за її кошти, не доведена належними доказами, а також твердження що нею було взято кредит в розмірі 70 000,00 доларів США для надання їх відповідачу також ні чим не підтверджено, недоведеним та таким, що не базується на належних доказах доказах.

За ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст.387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Оскільки позивачка не була власником спірного нерухомого майна позивач не має законних підстав на витребування його у відповідача.

У статті 41 Конституції України, ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Частиною першою ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини першої ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ст.388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Проте, як свідчать обставини справи, оспорюване майно ніколи не перебувало у власності Позивача.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»; ч .5 ст.12 Цивільного кодексу України - добросовісність набувача презюмується.

Частина друга ст.388 ЦК України містить заборону витребування майна у добросовісного набувача, якщо це майно було продане з дотриманням вимог закону.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки позивачем не доведено незаконність набуття відповідачем права власності на спірну квартиру, то відсутні правові підстави й для визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування оспорюваного нерухомого майна з володіння відповідача.

ОСОБА_2 відкрито, законно та офіційно придбав у власність майно і є добросовісними набувачами, а тому у відповідності до ст.388 ЦК України, нерухоме майно, що є предметом спору не може бути витребувано у нього.

Аналогічна позиція підтверджена постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.09.2020 справа №638/5388/14-ц.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу». Проте, в даній справі відсутній «суспільний інтерес».

Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст.41 Конституції України).

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном, й позбавлення особи права власності на майно, шляхом його витребовування на користь держави є предметом регулювання ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції». Такого висновку доходить і Верховний Суд України у постанові від 18.01.2017 №6-2776цс16.

Отже, зазначені обставини в сукупності унеможливлюють застосування до спірних відносин положень ст.388 та 391 ЦК України, правового висновку Верховного суду України, викладеного у постановах від 02.04.2018 у справі №522/12782/15 та від 21.12.2016 у справі №6-2233цс16 та витребувати нерухоме майно у відповідача.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: " 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…".

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Таким чином, суд не може порушувати права громадян на мирне володіння їх майном.

Конституцією України визначено головний принцип політики держави в галузі забезпечення прав людини і громадянина: "Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави" .

При таких обставинах суд вважає необхідним в задоволенні позовних вимог відмовити.

Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України, а саме у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати з відповідача не стягуються

На підставі викладеного,керуючись ст. ст. 3, 6, 7, 8, 13, 19, 55, 121, 124, 143 Конституції України, ст.ст.4,5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263, 264,265 ЦПК України , ст.ст.387, 388 ЦК України, -

У Х В А Л И В:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи : Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ієрусалімова Ірина Борисівна, ОСОБА_3 , про витребування безпідставно набутого майна, визнання права власності - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 28.06.2022 року.

Суддя: Н.Г.Таран