Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 755/97/21
Номер провадження 22-ц/824/4798/2022
Головуючий у суді першої інстанції Л.М. Винниченко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач

15 червня 2022 року місто Київ

Номер справи 755/97/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Виниченко Л.М., в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва, повне рішення складено 19.11.2021, -

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності за позивачем на 2/3 частини вказаної квартири, а за відповідачем - на 1/3 частину спірної квартири в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначила, що з 13 березня 2015 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають малолітню дитину - сина ОСОБА_3 , 2015 року народження. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08.07.2019 у справі № 755/9004/19 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Під час шлюбу сторони, як подружжя, придбали трикімнатну квартиру, загальною площею 60,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 зазначила у позові, що відповідач ухиляється від виконання свого обов`язку щодо утримання власної дитини, матеріально не допомагає, участі у вихованні не приймає та не виконує жоден із тих обов`язків, які покладені на нього законом як на батька дитини. Спільна дитина вже досить тривалий час перебуває на утриманні тільки матері, відповідач ніяким чином не піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач є заядлим меломаном та дуже полюбляє відвідувати рок-концерти за кордоном. Під час шлюбу з позивачем відповідач витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім`ї, не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, що в подальшому і спричинило розірвання шлюбу. З урахуванням зазначених обставин просила суд відступити від засад рівності часток подружжя у спільному майні та посилаючись на норми ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 69-71, 163 СК України позивач просила визнати спірну квартиру об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Поділити спільну сумісну власність, а саме з урахуванням інтересів дитини визнати право власності на 2/3 частини спірної квартири за нею, та на 1/3 частину - за відповідачем. Судові витрати по справі покласти на відповідача.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 11 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду (в частині задоволених позовних вимог) ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції допустив помилку відносно оцінки доказів отримання відповідачем коштів, за які в подальшому була куплена спірна квартира, як спільного майна подружжя, пославшись на недопустимість документів, які підтверджували дану обставину. Суд не обґрунтував причини недопустимості зазначених письмових документів щодо дійсних, ніким до цього часу не оспорюваних, юридичних фактів отримання ОСОБА_2 від покупців спадкового нерухомого майна, з 30.07.2014 по 23.07.2015 коштів на загальну суму, що еквівалентна приблизно 62 000 доларам США, при тому що спірна квартира була придбана 30.10.2015 за суму, еквівалентну приблизно 52 000 доларів США. При цьому, суд взагалі без будь-якого посилання на докази та норми матеріального права ставить під сумнів придбання квартири за вказані грошові кошти, з посиланням на значний період часу, що минув з дня отримання 23.07.2015 39 000 доларів США за квартиру в м. Євпаторія, до дня, коли була куплена спірна квартира, а також на відсутність письмових доказів цільового використання зазначених коштів.

Вважає, що позивач не довела факту джерела набуття спірної квартири за спільні сумісні кошти або через спільну працю подружжя, тому суд мав відмовити в задоволенні позову в оскаржуваній частині за його безпідставністю по суті. Висновок суду про спільну власність подружжя на спірну квартиру не відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону. Судом були порушені встановлені ЦПК України правила оцінки доказів.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про час та дату розгляду справи, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення, у судове засідання апеляційної інстанції повторно не з`явився. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від відповідача не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки його неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4 , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 березня 2015 року по 08 липня 2019 року. Від шлюбу мають спільну дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом встановлено, що під час шлюбу 30.10.2015 згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2627, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 60,9 кв.м., житлова площа якої складає 45,2 кв.м. Вказана квартира була придбана за суму 1 107 738,00 грн.

Реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24.12.2020 №238688310.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просила суд визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 60,9 кв.м. та поділити спільне майно подружжя між нею та відповідачем, оскільки вказана квартира була придбана за спільні кошти подружжя, визнавши за нею право власності на 2/3 частини спірної квартири, посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання свого обов`язку щодо утримання дитини, матеріально сину не допомагає, у період шлюбу відповідач витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім`ї, не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї. За відповідачем просила визнати право власності на 1/3 спірної квартири.

Так, частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу між сторонами, з урахуванням правила рівності часток подружжя у спільному майні.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із наявним у матеріалах справи доказам та встановленим судом обставинам з огляду на таке.

Так, положення статті 60 СК України визначають, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їхньою спільною сумісною власністю.

Установивши, що спірне нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 60,9 кв.м., набута сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними шляхом визнання за кожною зі сторін право власності на 1/2 частину спірної квартири. При цьому презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя ОСОБА_2 не спростовано, ним не доведено суду належними та допустимими доказами факту придбання квартири за його особисті кошти.

Так, згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Спростовуючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на будинок ОСОБА_2 зазначив суду, що спірна квартира була придбано за його власні кошти, отримані від продажу належного йому спадкового майна, місцезнаходження якого є АР Крим. Позивач категорично заперечувала факт придбання будинку за особисті кошти відповідача, наполягала на тому, що будинок було придбано за спільні сумісні кошти подружжя. Колегія суддів вважає, що такі твердження відповідача не доведені.

Так, наданий ОСОБА_2 у розпорядження суду на підтвердження факту придбання спірної квартири за свої власні (особисті) кошти договорів купівлі-продажу з попереднім внесенням завдатку від 30.07.2014, укладений між покупцем ОСОБА_6 та продавцем ОСОБА_2 , за змістом якого продавець, як спадкоємець садового будинку та земельної ділянки площею 0,0729 га: АДРЕСА_3 , зобов`язується продати вказаний об`єкт нерухомості протягом місяця з дня готовності документів до угоди в рублях за суму еквівалентну 23 000 доларів США, а покупець зобов`язується відповідно купити цей об`єкт нерухомості протягом місяця з дня готовності документів до угоди, не є допустимим доказом у розумінні закону та не підтверджує факт належності вказаного майна та укладення відповідачем правочину щодо відчуження нерухомого майна. Копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.02.2015, посвідчена нотаріусом Евпаторійського міського нотаріального округу АР Крим, виданого на ім`я відповідача на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_3 та копія договору купівлі-продажу квартири від 23.07.2015 із записом про реєстрацію права власності 05.08.2015 Державним комітетом по державній реєстрації і кадастру Республіки Крим, реєстраційний округ №90, за змістом якого відповідач продав квартиру за адресою: АДРЕСА_3 ОСОБА_7 за ціною 2 184 000,00 рублів, також не можуть слугувати допустимими доказами у справі, оскільки видані на окупованій території Автономної Республіки Крим незаконними органами, а тому такі документи є недопустимими доказами у справі і не створюють правових наслідків. Відтак суд апеляційної інстанції як і суд першої інстанції оцінює їх критично.

Із матеріалів справи вбачається та було встановлено судом, що спірна квартира була придбана відповідачем за суму у розмірі 52 000,00 доларів США. Натомість відповідно до пояснень ОСОБА_8 та розписки ОСОБА_2 , відповідачем від реалізації квартири у м. Євпаторія було отримані грошові кошти в сумі 39 000,00 доларів США, що є нижче вартості спірного нерухомого майна.

При цьому відповідач не вказав та не підтвердив належними та допустимими доказами факт зберігання коштів, отриманих від продажу квартири, протягом трьох місяців з метою придбання, у подальшому, спірної квартири. Отже, відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами факту придбання спірного нерухомого майна за його особисті кошти, тому спірне нерухоме майно підлягає поділу відповідно до положень СК України як спільна сумісна власність подружжя.

Отже, врахувавши презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, та відсутність достатніх, належних та допустимих доказів зі сторони відповідача стосовно її спростування, суд правильно виходив з того, що спірне нерухоме майно набуте сторонами за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності, а тому підлягає розподілу між сторонами.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що спірну квартиру було придбано за власні кошти ОСОБА_2 , а тому вказане нерухоме майно є особистою приватною власністю відповідача, не підтверджуються допустимими доказами.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною відповідача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди із відмовою суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про відступ від засад рівності часток подружжя. А тому, не зважаючи на вимоги апеляційної скарги про скасування оскаржуваного відповідачем судового рішення у повному обсязі, колегія суддів не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду від 11.11.2021 в частині відмови у задоволенні позову.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для часткового задоволення позову та навів достатнє мотивоване обґрунтування підстав для відмови у прийнятті заперечень відповідача.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору. Загалом такі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права і зводяться до намагання переоцінити встановлені судом обставини.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 27 червня 2022 року.

Судді

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна