Житомирський апеляційний суд
Справа №278/3250/21 Головуючий у 1-й інст. Сташків Т. Г.
Категорія 47 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Кузьменко А.О.

з участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Житомирській області, Житомирської обласної прокуратури

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 травня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Мозгового В.Б.,

у цивільній справі №278/3250/21 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Житомирської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Житомирській області про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. Просив стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на свою користь на відшкодування моральної шкоди 1 200 000 гривень та витрати на правову допомогу. В обґрунтування поданого позову зазначав, що вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 26.10.2017 року, який було залишено без змін ухвалою Житомирського апеляційного суду від 14.11.2018 р. та постановою ВС від 24.09.2020 р., його визнано не винним і виправдано у пред`явленому обвинуваченні за частиною 3 ст.187 КК України у зв`язку із недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим. Позивач, керуючись ст.ст.23,1167,1173 Цивільного кодексу України та посилаючись на те, що перебуваючи під слідством та судом з 03.05.2014 року (дата його затримання) по 24.09.2020 р. (дата винесення Верховним судом постанови), а також з 24.07.2014 р по 17.01.2015 р., перебуваючи під вартою в установі попереднього ув`язнення та у слідчому ізоляторі, йому було заподіяно фізичних та моральних страждань. А тому просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 травня 2022 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОПП НОМЕР_1 , проживаючого АДРЕСА_1 ) на відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень, а також 64 000 (шістдесят чотири тисячі) гривень витрат на правову допомогу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції в Житомирській області просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та просив вирішити питання судових витрат. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема апелянт зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що Головне управління Національної поліції в Житомирській області є неналежною стороною у даній справі. На думку апелянта, Головне управління Національної поліції в Житомирській області не є правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, в структурному підпорядкуванні якого знаходився Новоград-Волинський МВ УМВС України в Житомирській області. А тому виносити будь-які рішення або вчиняти у відношенні до позивача будь-які дії чи бездіяльність, які б могли спричинити моральну шкоду, не могло. За вказаних обставин апелянт не може бути ні відповідачем, ні третьою особою у даній справі. Крім того вказує, що будь-яких документів чи доказів того, що працівниками Головного управління Національної поліції в Житомирській області відносно позивача було вчинено дії чи бездіяльність, які могли спричинити позивачу моральну шкоду, до позову не долучено та судом не досліджено.

У поданій апеляційній скарзі Житомирська обласна прокуратура просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення - про часткове задоволення позову у розмірі 338 000 гривень, в іншій частині позовних вимог відмовити за безпідставністю, та вирішити питання судових витрат. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов у розмірі 500 000 грн., який є завищеним, оскільки виходячи зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, позивачем не наведено аргументованих доводів та конкретних прикладів на підтвердження факту вчинення фізичного чи психічного впливу на позивача в ході досудового розслідування чи судового розгляду кримінального провадження, що вказувало б на спричинення останньому моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо. Крім того вважає, що судом першої інстанції не було наведено фактів та доказів, що позивачу були спричинені моральні страждання, на підставі яких суд дійшов до такого переконання. Розмір моральної шкоди в оскаржуваному рішенні не обґрунтовано. На думку апелянта, визначений розмір моральної шкоди завищено у порівнянні із розміром, визначеним у ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Крім того, апелянт не погоджується з рішенням суду в частині стягнення витрат на правову допомогу та вважає, що дана категорія справ не відноситься до справ значної складності і не потребує об`ємних знань. Сама позовна заява складена не на підставі аналізу правових норм, а на їх констатації, що у свою чергу вказує на неспівмірність вартості виконаних робіт зі складністю справи, про що заперечував в суді відповідач.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційних скаргах, суд вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 03.05.2014 року до ЄРДР за №0000481 було розпочато досудове розслідування за ч.3 ст.187 КК України, а саме за фактом вчинення невідомими особами розбійного нападу, поєднаного з проникненням у житло ОСОБА_2 , з метою заволодіння грошима, із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я.

16 липня 2014 року повідомлено про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України.

17 липня 2014 року ОСОБА_1 ухвалою слідчого судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області обрано запобіжних захід у вигляді домашнього арешту, а 27 липня 2014 року зазначена ухвала була скасована апеляційним судом Житомирської області та постановлено нову ухвалу про застосування до ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

28 серпня 2014 року було затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, та направлено до суду.

17 січня 2015 року ОСОБА_1 було звільнено з- під варти у зв`язку із закінченням строку його тримання.

12 лютого 2015 року до ОСОБА_1 ухвалою Червоноармійського районного суду Житомирської області було застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та покладено певні обов`язки.

Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 26.10.2017 року, який було залишено без змін ухвалою Житомирського апеляційного суду від 14.11.2018 р., та постановою ВС від 24.09.2020 р. ОСОБА_1 визнано не винним і виправдано у пред`явленому обвинуваченні за частиною 3 ст.187 КК України у зв`язку із недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим (а.с.18-31).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

При цьому судом враховано, що відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

За змістом пункту 2 частини першої Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до статті 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема: 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1,3,4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

Наведене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18).

Таким чином суд першої інстанції вірно дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним притягненням ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності.

В даному випадку встановлено, що кримінальне провадження за №0000481 від 03.07.2014 року було розпочато саме за фактом вчинення невідомими особами розбійного нападу, а не конкретною особою. Підозру ОСОБА_1 було оголошено 16.07.2014 року, а тому саме з цієї дати ОСОБА_1 почав перебувати під слідством, і до 28.08.2014 р (дата направлення обвинувального акту до суду). В подальшому ОСОБА_1 перебував під судом до 14.11.2018 року (дата набрання вироком законної сили), оскільки саме з дня набрання вироком законної сили ОСОБА_1 отримав статус виправданого (ч. 1 ст.43 КПК).

Таким чином, строк перебування позивача під слідством та судом правильно обраховано з 16.07.2014 року (дата оголошення про підозру) по 14.11.2018 р. (дата набрання вироком законної сили), що складає 52 місяці. А тому мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 338 000 грн = (52 місяці Х 6 500 грн мінімальний розмір заробітної плати на день розгляду справи).

Проте, визначаючи розмір відшкодування в даному випадку, судом враховано межі заявлених позовних вимог, глибину, тривалість та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, захищаючись від незаконного обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину (частина третя статті 187 КК України), за яким визначається законом міра покарання у вигляді позбавлення волі від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна і м`якша міра покарання взагалі санкцією цієї частини статті не передбачена. Крім того, позивач з 24.07.2014 року по 17.01.2015 року тримався в установі попереднього ув`язнення та слідчому ізоляторі при державній установі, що в свою чергу давало підстави суду для визначення більшого розміру відшкодування моральної шкоди, ніж мінімальний.

Таким чином, справедливою сатисфакцією судом першої інстанції обгрунтовано визначено відшкодування в сумі 500 000 грн. Цей розмір відповідає критерію розумності та виваженості, не є завищеним з огляду на глибину та обсяг моральних страждань позивача.

Крім того, також встановлено, що 01 березня 2021 року між адвокатським об`єднанням «Павло Луцюк і Партнери» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання правової допомоги. Відповідно до п.2.1. Договору, клієнт сплачує адвокату аванс в розмірі 4 000 грн та гонорар в розмірі 5% від суми позову, що складає 60 000 грн. Згідно меморіальних ордерів ОСОБА_1 було сплачено адвокатському об`єднанню 64 000 грн за надання правничої допомоги (а.с.45-47,241-246).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, а зводяться до переоцінки доказів. Разом з тим, будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

Виходячи із наведеного, підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Житомирській області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Житомирської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 04.08.2022 року.