СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 2-з/759/135/22
ун. № 759/6114/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2022 року м. Київ

Суддя Святошинського районного суду м. Києва Кириленко Т.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи (адреса: 01054, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 65-Б) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

9.06.2022р. позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати протиправною бездіяльність Державної інноваційної фінансово-кредитної установи щодо невидання наказу про звільнення на підставі поданої заяви про звільнення від 27.01.2022р., зобов`язати видати наказ про звільнення відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, стягнути вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 75 000грн., зобов`язати повернути трудову книжку.

22.06.2022 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якій вона просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони Державній інноваційній фінансово-кредитній установі видавати наказ про її з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України до моменту ухвалення судом рішення у даній справі та набрання цим рішенням законної сили.

В обґрунтування підстав для забезпечення позову заявниця зазначає, що у вищезазначеному позові просить суд зобов`язати відповідача видати наказ про звільнення позивачки на підставі її заяви від 27.01.2022 року, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку із невиконанням роботодавцем законодавства про працю.

21.06.2022 року позивачка отримала копію доповідної записки начальника відділу кадрів ДІФКУ від 20.06.2022 року, відповідно до тексту якої, на думку заявниці, її планують звільнити за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Таким чином, зазначає, що видання відповідачем такого наказу може в майбутньому суттєво ускладнити виконання рішення суду, у випадку задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Вивчивши заяву про забезпечення позову, суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є заборона вчиняти певні дії.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Повертаючись до обставин цієї справи суд звертає увагу, що заходи забезпечення позову які просить вжити заявник стосуються гарантій, визначених устатті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, згідно практики ЄСПЛ, яку останній повторив у справі «Денісов проти України» (рішення від 25.09.2018р., заява № 76639/11, п. 100) хоча зі статті 8 Конвенції прямо не випливає право на працевлаштування або право на вибір конкретної професії, поняття «приватне життя» у широкому розумінні в принципі не виключає діяльність професійного або ділового характеру. Зрештою, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки із зовнішнім світом (див. рішення у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), від 16 грудня 1992 року, пункт 29, Серія A № 251B, та згадані рішення у справах «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine), пункт 165, «Барбулеску проти Румунії» (Barbulescu v. Romania), пункт 71). Отже, професійне життя є частиною зони взаємодії між особою та іншими людьми, що за певних обставин навіть в публічному контексті може підпадати під сферу «приватного життя» (див. згадане рішення у справі «Фернандез Мартінез проти Іспанії» (Fernandez Martinez v. Spain), пункт 110).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Разом з цим, відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" у справах про захист трудових чи корпоративних прав не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення про звільнення позивача з роботи та зобов`язання відповідача й інших осіб не чинити перешкод позивачеві у виконанні ним своїх попередніх трудових обов`язків, оскільки таким чином фактично ухвалюється рішення без розгляду справи по суті.

Однак, з поданої заяви не вбачається обгрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони видавати наказ про звільнення, у разі задоволення позову, утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду про зобов`язання видати наказ про звільнення позивачки, стягнення вихідної допомоги та зобов`язання видати трудову книжку.

Крім того, прийняття рішень щодо звільнення та призначення на посади працівників є дискредиційним повноваженням власника або уповноваженого ним органу, а захист порушених прав особи, в тому числі від незаконного звільнення, відбувається шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 149, 150, 153, 154 ЦПК України, суддя-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони видавати наказ про звільнення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи (адреса: 01054, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 65-Б) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів - відмовити.

Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга на ухвали суду подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Т.В. Кириленко