УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2022 року

м. Київ

справа № 761/16478/21

провадження № 61-5134ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та визначити, що частка ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності становила Ѕ її частини. Встановити факт прийняття ОСОБА_1 спадщини у вигляді Ѕ частини квартири після смерті ОСОБА_4 та визначити право власності ОСОБА_1 на цю частину квартири в порядку спадкування за законом.

Також, із позовною заявою було подано заяву про забезпечення позову, в якій ОСОБА_1 просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру серія НОМЕР_1 від 18 грудня 2000 року та накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру серія НОМЕР_1 від 18 грудня 2000 року

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року заяву задоволено. Накладено арешт на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 . Забезпечено позовну заяву шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 .

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовлено.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції керувався тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення заяви, оскільки не надав оцінку іпотечному договору, яким накладено обтяження на спірне нерухоме майно та завдяки яким відповідач має можливість лише користуватися цим нерухомим майном, водночас її право цим майном розпоряджатися обмежене іпотечним договором, в зв`язку з чим вона позбавлена права відчужити це майно на користь третіх осіб до припинення договору іпотеки.

09 червня 2022 року представник ОСОБА_2 , діючий в інтересах ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки спір стосується права власності на Ѕ частину спірної квартири. Водночас у позивача є правовстановлюючі документи про право власності на спірну квартиру, за допомогою яких вона має можливість відчужити нерухоме майно на користь третіх осіб. Такі обставини на переконання заявника свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення позову суттєво ускладнить ефективний захист порушених прав позивача.Крім того, заявник вважає, що суд апеляційної інстанції не врахував той факт, що відповідач ОСОБА_3 перебуває у пошуках покупця для відчуження спірного нерухомого майна для погашення заборгованості перед своїм кредитором, що на переконання ОСОБА_5 є додатковою підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

За змістом статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно зі змістом статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вищевказані вимоги процесуального закону дають підстави для висновку, що вирішуючи питання про доцільність вжиття заходів забезпечення позову, судам попередніх інстанцій необхідно було установити на підставі належних та допустимих доказів, чи дійсно між сторонами виник спір з приводу цього нерухомого майна, а також встановити наявність загрози істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективного захисту, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся. В свою чергу суд касаційної інстанції уповноважений процесуальним законом оцінювати дії судів попередніх інстанцій на предмет відповідності їх дій вимогам процесуального законодавства, водночас, не може надавати оцінку доказам та обставинам, які були предметом аналізу судів попередніх інстанцій.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Так судом апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , та визначити, що частка ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності становила Ѕ її частини. Встановити факт прийняття ОСОБА_1 спадщини у вигляді Ѕ частини квартири після смерті ОСОБА_4 та визначити право власності ОСОБА_1 на цю частину квартири в порядку спадкування за законом.

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру та заборони вчиняти певні дії стосовно спірного нерухомого майна.

Досліджуючи матеріали справи, суд апеляційної інстанції встановив, що спірна квартира, на яку в якості забезпечення позову в даній справі було накладено арешт, є предметом іпотеки за іпотечним договором № 49.8/24/1264/06 від 11 жовтня 2006 року, що був укладений між ОСОБА_3 та ВАТ «Кредитпромбанк», для забезпечення виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за кредитним договором № 44.29/24/06-Z.

Між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги від 26 червня 2013 року, в тому числі й здійснено відступлення прав вимоги за кредитним договором № 44.29/24/06-Z від 11 жовтня 2012 року та договором іпотеки. 15 квітня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 2227/К. Відповідно до пункту 58 Додатку № 1 до Договору про відступлення прав вимоги було здійснено відступлення права вимоги зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором № 44.29/24/06-Z від 10 листопада 2006 року та Іпотечним договором № 49/8/24/1264/06 від 11 жовтня 2006 року. З моменту укладення Договору про відступлення прав вимоги № 2227/К від 15 квітня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», останній є іпотекодержателем за вказаним договором іпотеки, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки № 207040443.

Надавши оцінку вищевказаним доказам та обставинам справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що безпосередньо договором іпотеки було обмежено право відповідача вільно розпоряджатись спірною квартирою, у зв`язку з чим вона не може здійснити її відчуження до припинення дії договору іпотеки, вона може лише користуватись та володіти зазначеним майном, але не має права ним розпоряджатись.

Таким чином, суд апеляційної інстанції діяв у відповідності з вимогами процесуального законодавства щодо вирішення процедурного питання про забезпечення позову, надавши оцінку обставинам, необхідним для вирішення питання про обґрунтованість чи недоцільність вжиття заходів забезпечення позову.

Доводи касаційної скарги не містять обґрунтування порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права під час безпосередньо процедури вирішення питання про забезпечення позову, водночас зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції стосовно обставин, які на переконання заявника вказують на доцільність вжиття заходів забезпечення позову, що не є безумовною підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а тому за таких підстав у відкритті касаційної скарги на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров