Єдиний унікальний номер: 357/845/22
Провадження № 2/378/63/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2022 р. Ставищенський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді: Марущак Н. М.

за участю секретаря: Гончарук Ю.С.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в смт. Ставище Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Підприємства ЦБ шкіл ДПА Управління освіти Дарницького району, Київської інженерної гімназії, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління освіти Дарницької районої в місті Києві Державної адміністрації, про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, та зобов`язання виплатити середню заробітну плату,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , звернувшись з даним позовом до підприємства ЦБ шкіл ДПА Управління освіти Дарницького району, посилається на те, що вона (позивачка) працює на посаді вчителя зарубіжної літератури по трудовому контракту у Київській інженерній гімназії з 29.08.2016 року. У листопаді 2021 року відповідач у неї (позивачки) став незаконно вимагати на роботі медичну інформацію щодо щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Вказана інформація є конфіденційною і вимоги щодо її надання є незаконними (згідно ст.39-1 Основ України про охорону здоров`я - про право на таємницю про стан здоров`я).

Офіційне повідомлення про обов`язкове профілактичне вищезазначене щеплення вона (позивачка) отримала 05.11.2021 року, згідно якого у разі відмови його зробити та надати відповідний сертифікат про щеплення вона буде відсторонена від роботи. Наказом № 144-к/тр від 08.11.2021 її (позивачку) фактично було відсторонено від роботи з посиланням на Наказ Міністерства охорони здоров`я України в зв`язку з тим, що вона відмовилась надати медичну документацію на підтвердження вищевказаного щеплення.

Вважає даний наказ незаконним та таким, який підлягає скасуванню судом, оскільки з урахуванням норм конституційного права, слід констатувати беззаперечний, безспірний, неспростовний, неупереджений, юридично обгрунтований факт того, що вона (позивачка) має право на працю, вільно заробляти собі на життя, це право охороняється Конституцією України та спеціальним трудовим законодавством. Скасування такого права не допускається навіть за умови, що це вимушені дії, направлені на забезпечення суспільного блага. Обмеження такого права можливе виключно на підставі закону. Крім того, ні в трудовому контракті, ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між нею (позивачкою) та відповідачем, такого зобов`язання з боку позивача немає, так само, як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення позивача з роботи з підстав відсутності вищезгаданого щеплення.

Позивачка просить суд з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а. с. 120):

- визнати незаконним та скасувати наказ № 144-к/тр від 08 листопада 2021 року, виданий директором Київської інженерної гімназії Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про відсторонення її від роботи,

- поновити її на роботі на посаді вчителя зарубіжної літератури Київської інженерної гімназії до дня офіційного звільнення 16.02.2022,

- зобов`язати Підприємство ЦБ шкіл ДНА Управління освіти Дарницького району виплатити на її користь невиплачену середньомісячну заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи з 08.11.2021 року по 16.02.2022 (а. с. 120).

ОСОБА_1 звернулась з вищевказаним позовом до Білоцерківскього міськрайонного суду Київської області, який ухвалою від 27.01.2022 передав вказану справу за підсудністю до Ставищенського районного суду Київської області (а. с. 43-44).

18.03.2022 до Ставищенського районного суду надійшла вказана справа від Білоцерківскього міськрайонного суду Київської області (а. с. 48).

Ухвалою суду від 21.03.2022 відкрито провадження по даній справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження (а. с. 54).

Ухвалою суду від 27.04.2022 залучено до участі у даній справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Управління освіти Дарницької районної в місті Києві Державної адміністрації та Київську інженерну гімназію (а. с. 59).

Ухвалою суду від 17.05.2022 залучено до участі у даній справі в якості співвідповідача Київську інженерну гімназію (а. с. 77) і цього ж дня ухвалою суду відкладено підготовче судове до 15.06.2022.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а. с. 120), підтвердили обставини, викладені в позовній заяві, та відповіді на відзив (а. с. 124-129), додатково зазначивши, що підстав для видачі оспорюваного наказу у директора гімназії не було, оскільки було відсутнє подання посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби України про відсторонення позивачки від роботи згідно вимог закону «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та всупереч вимогам, встановленим Інструкцією про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.04.1995 р. № 66, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 01.08. 1995 року за № 270/806. Також позивачка пояснила, що за своїм станом здоров`я вона не могла здійснити профілактичне щеплення проти COVID-19 з урахуванням того, що вона раніше хворіла, і у неї наявні протипоказання, проте, сімейний лікар відмовилась видати їй відповідну довідку. Крім того, вакцини не пройшли всіх необхідних клінічних випробувань і вона не могла ризикувати своїм здоров`ям. Крім того, на час відсторонення у неї та в Київській інженерній гімназії були наявні медична довідка про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів (дійсної до 12.08.2026), та особиста медична книжка (дата наступного медичного огляду згідно якої 20.08.2022).

Представник відповідача Підприємства ЦБ шкіл ДПА Управління освіти Дарницького району в судове засідання не прибув, про час і місце розгляду справи вказане підприємство повідомлене належним чином (а.с. 150).

Представник співвідповідача Київської інженерної гімназії в судове засідання не прибув, про час і місце розгляду справи вказана гімназія повідомлена належним чином, до суду гімназія подала заяву, в якій справу просить розглядати без участі представника гімназії (а. с. 152), позовні вимоги не визнає, зазначивши, що повноваження керівника закладу освіти визначені статтею 26 Закону України. «Про освіту», зокрема, керівник закладу освіти здійснює безпосереднє управління закладом і несе відповідальність за освітню, фінансово-господарську та іншу діяльність закладу освіти. На підстав нормативно-правових актів, вказаних в наказі про відсторонення позивачки, керівник закладу освіти забезпечує контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками таких закладів та відсторонює від роботи (виконання робіт) працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до їх проведення та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Позивачка нe була позбавлена права на працю та з роботи не була звільнена, а лише відсторонена від виконання своїх функціональних обов`язків через відсутність щеплення за відсутності абсолютних протипоказань до їх проведення з метою непоширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, яке в силу професійної діяльності є обов`язковим для позивачки і яке вона не позбавлена зробити. Реалізація позивачкою ОСОБА_1 свого права не є правовою підставою для порушення права інших осіб на охорону здоров`я. Крім того, на підставі заяви позивачки від 16.02.2022 про звільнення її з посади вчителя зарубіжної літератури за згодою сторін позивачку наказом директора гімназії від 16.02.2022 було звільнено за угодою сторін з 16.02.2022 (а. с. 98-100).

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Управління освіти Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не прибув, до суду вказане управління подало заяву з проханням справу розглядати без участі представника управління (а. с. 154), та заперечення з зазначенням, що позовні вимоги є необгрунтованими, посилаючись на те, що оспорюваний позивачкою наказ про відсторонення виданий законно на підставі чинних нормативно-правових актів. Управлінню освіти Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації відповідно до розпорядження вказаної адміністрації від 11 серпня 2011 року № 373 передано на баланс Київську інженерну гімназію, яка є окремою юридичною особою. Фінансово-господарська діяльність закладу здійснюється на основі його кошторису. Бухгалтерський облік здійснюється через управління освіти. Керівники закладів освіти забезпечують контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками таких закладів та відсторонюють від роботи (виконання робіт) працівників, які відмовляються або ухиляються від їх проведення, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких щеплень та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Як вбачається із позовної заяви, позивачка не заперечує про відсутність щеплення, не надає документів, що підтверджують про наявність у неї абсолютних протипоказань до проведення такого щеплення. Її було попереджено про наслідки в разі відсутності повного курсу вакцинації від COVID-19, вона була ознайомлена із даним наказом та не оспорює його. Оскільки Позивач не надала жодного із зазначених документів до 08 листопада 2021 року, - була відсторонена без збереження заробітної плати до усунення причин, що зумовили відсторонення, відповідно до наказу Київської інженерної гімназії № 144-к/тр від 08.11.2021. Централізована бухгалтерія Управління освіти нараховує заробітну плату відповідно до табелю обліку використання робочого часу та наказів з кадрових питань, наданих Київською інженерною гімназією до бухгалтерії. Оскільки позивачка з 09.11.2021 відсторонена від виконання своїх посадових обов`язків підстави для виплати заробітної плати за час її відсторонення вісутні (а. с. 118 119, 155 - 158).

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, її представника, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши письмові докази, вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи із наступного.

Судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до копій трудової книжки (а. с. 26 36), копії наказу (а. с. 90) встановлено, що ОСОБА_1 із Київською інженерною гімназією з 29.08.2016 до 16.02.2022 перебували у трудових відносинах. Зокрема, позивачка була прийнята на посаду вчителя зарубіжної літератури з 29.08.2016 на підставі наказу зазначеної гімназії від 25.08.2016 (а. с. 35). Наказом директора Київської інженерної гімназії від 16.02.2022 за № 23- к/тр позивачку звільнено з вказаної посади за угодою сторін на підставі її заяви про таке звільнення від 16.02.2022 (а. с. 89, 90).

В період перебування ОСОБА_1 на вказаній посаді наказом директора ОСОБА_3 . Київської інженерної гімназії № 144-к/тр від 08 листопада 2021 року її було відсторонено від роботи вчителя зарубіжної літератури з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти «COVID-19» без збереження заробітної плати (а. с. 37).

Повноваження директора, що видав даний наказ, підтверджується копією наказу Управління освіти Дарницької районої в місті Києві Державної адміністрації від 30.06.2020 про переукладення з ним строкового трудового договору (контракту) з 01.07.2020 по 01.07.2026 (а. с. 144).

Відповідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, Київська інженерна гімназія є юридичною особою, керівником якої є ОСОБА_4 , вид діяльності якої загальна середня освіта (а. с. 142-143).

Згідно ч. 3 ст. 26 Закону України «Про освіту» керівник закладу освіти в межах наданих йому повноважень організовує діяльність закладу освіти; вирішує питання фінансово-господарської діяльності закладу освіти; призначає на посаду та звільняє з посади працівників, визначає їх функціональні обов`язки; здійснює інші повноваження, передбачені законом та установчими документами закладу освіти.

Виданню вищевказаного оспорюваного наказу від 08.11.2021 передувало вручення ОСОБА_1 повідомлення за вих. 02-03/200 від 03.11.2021 про обов`язкове профілактичне щеплення проти «COVID-19», і правовими підставами при видачі вищевказаного наказу зазначено ст. 46 КЗпП України, ч.2 ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», Наказ Міністерства охорони здоров`я № 2153 від 04.10.2021 року «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», п. 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби «COVID-19», спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (а. с. 37).

Як зазначає позивачка в позові (а. с. 2) вищевказане офіційне повідомлення вона отримала 05.11.2021.

Також попереднньо 12 жовтня 2021 року комісією Київської інженерної гімназії в складі: заступника директора з навчально-виховної роботи ОСОБА_5 , заступника директора з навчально-виховної роботи ОСОБА_6 , вчителя української мови та літератури, голови ПК ОСОБА_7 було складено акт за № 01-21/22 про те, що 12 жовтня 2021 року директор гімназії ОСОБА_3 ознайомив вчителя зарубіжної літератури ОСОБА_8 з наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за №1306/36928. В акті зазначено, що засвідчувати особистим підписом факт ознайомлення з вищезазначеним нормативно-правовим актом працівник гімназії ОСОБА_8 відмовилася (а. с. 88).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Згідно п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року).

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

В пунктах а) та б) статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема , піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Відповідно до ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про тлумачення терміну «законодавство») від 09 липня 1998 року №12-рп/98 зазначено, що термін "законодавство" досить широко використовується у правовій системі в основному у значенні як сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин і є джерелами певної галузі права. Цей термін без визначення його змісту використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, п. 1 Перехідних положень). У законах залежно від важливості і специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших, передусім кодифікованих, в поняття "законодавство" включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади. У Кодексі законів про працю України термін "законодавство" вцілому вживається у широкому значенні, хоча його обсяг чітко не визначено.

На підставі наведеного, суд вважає, що до «інших передбачених законодавством випадків» у широкому значенні поняття «законодавство», як підстава для відсторонення працівників від роботи належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Частиною першою та другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Отже, зі змісту ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» випливає, що центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, може встановлюватись перелік професій, працівники яких підлягають обов`язковому щепленню також проти інших (крім тих, які визначені в ч. 1 ст. 12 вказаного Закону) інфекційних захворювань.

Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою КМ України в редакції від 24 січня 2020 року №90, МОЗ України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за №1306/36928 та набрав чинності з 08 листопада 2021 року, затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік №2153) .

Відповідно до п. 3 цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають, зокрема працівники закладів вищої, післядипломної, фахової перед вищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у т. ч. спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Відповідно до Переліку № 2153 щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року №2070).

Судом встановлено, що позивачкою не було надано відповідачу документу щодо медичних протипоказань та застережень до проведення їй профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а посилання позивачки на наявність у неї медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів (дійсної до 12.08.2026), та наявність особистої медичної книжки від 20.08.2021, які не свідчать про наявність у неї абсолютних протипоказань до проведення вищевказаних профілактичних щеплень, є необгрунтованими (а. с. 104, 105).

Пунктом 1 постанови КМ України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з послідуючими змінами) було встановлено з зазначеною метою з 19 грудня 2020 р до 31 серпня 2022 р. на території України карантин.

Пунктом 41-6 вищевказаної постанови КМ України від 09 грудня 2020 року №1236 керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - перелік);

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України "Про оплату праці" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу"; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що оскільки позивачка, як працівник закладу загальної середньої освіти підлягала обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, однак відмовилася від щеплення та не надала документу щодо медичних протипоказань та застережень до проведення їй профілактичного щеплення, - керівник навчального закладу Київської інженерної гімназії правомірно видав наказ про її відсторонення від роботи на підставі чинного законодавства у відповідності до вимог ст. 46 КЗпП України, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

З урахуванням викладеного суд вважає необгрунтованими посилання позивачки та її представника щодо незаконності підстав для видачі оспорюваного наказу у директора гімназії, оскільки було відсутнє подання посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби України про відсторонення позивачки від роботи згідно вимог закону «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.04.1995 р. № 66, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 01.08.1995 року за № 270/806.

Відсторонення від роботи означає призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання та відповідно, сплачувати заробітну плату. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця зберегти заробітну плату за працівником, відстороненим через відмову вакцинуватися від коронавірусної хвороби.

Тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

У позовній заяві позивачка фактично заявляє такі вимоги: 1) визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи; 2) поновлення на роботі; 3) зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час незаконного відсторонення її від роботи.

Належить звернути увагу позивачки на те, що за змістом норм КЗпП України поновлення на роботі має місце у випадку припинення трудового договору з працівником з передбачених трудовим законодавством підстав, тобто фактичним звільненням працівника з роботи.

Відсторонення ж від роботи по своїй суті є лише призупиненням виконання працівником своїх трудових обов`язків з відповідними наслідками по оплаті праці та інших трудових гарантій, а не звільнення з роботи, що мало б наслідком вирішення питання про поновлення на роботі такого працівника. Відтак, поняття "відсторонення від роботи" не є тотожним поняттю "звільнення з роботи".

За таких обставин, суд вважає, що позовна вимога позивачки щодо поновлення на роботі є необгрунтованою.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у листі від 24.12.2021р. №3223/0/208-21 роз`яснив, що на сьогодні немає жодної правової позиції ЄСПЛ про відсторонення від роботи працівника, невакцинованого проти COVID-19. В цьому контексті ЄСПЛ висловлювався лише з процедурних питань. Йдеться про тимчасові заходи, які суд може вжити негайно у випадку існування ризику непоправного порушення прав людини. Так, у серпні 2021 року відхилив запит французьких пожежників про вжиття невідкладних заходів з огляду на закон, який передбачає вимогу обов`язкової вакцинації для певних професій з подальшим відстороненням від роботи у разі відмови (Abgrall & 671 others vs France). У вересні 2021 року ЄСПЛ розглянув та відхилив два подібні запити, подані медичними працівниками з Греції, які вимагали зупинити дію закону, що передбачає обов`язкову вакцинацію аби мати змогу продовжити працювати (Kakaleri & others vs Greece, Theofanopoulou and Others v. Greece). КЦС ВС також нагадав про рішення ЄСПЛ щодо щеплень від інших інфекційних хвороб. Зокрема, справу «Соломахін проти України» (Solomakhin vs Ukraine) та Vavrichka & others vs Czech Republic. Зокрема, суд вказав на те, що порушення фізичної недоторканності заявника може бути виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання. З огляду на статтю 8 Конвенції, ЄСПЛ в кожному випадку досліджує, чи є втручання в приватне життя заявника: законним; чи відповідає воно законній меті; чи є воно виправданим у демократичному суспільстві. Практики ВС щодо відсторонення працівників від роботи через відмову вакцинуватися від коронавірусної хвороби наразі теж немає. В той же час, у провадженні ВС раніше були справи, де позивачі оскаржували обмеження, яких, на їх думку, зазнають діти через відсутність щеплень. Йдеться, зокрема, про рішення у справі №337/3087/17 від 20.03.2018р., №682/1692/17 від 17.04.2019р., №630/554/19 від 08.02.2021р., №331/5291/19 від 10.03.2021р..

В законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. А саме, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.

Розглядаючи дану справу, суд зазначає, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано ст. 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Між тим, такі втручання цілком припустимі.

Для визначення законності таких втручань Європейський суд вказує на те, що аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті - тобто встановити, чи є втручання виправданим відповідно до закону і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони виправданими в демократичному суспільстві.

Досліджуючи питання наявності закону Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08.04.2021 року рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (в пунктах 266, 272, 285, 306):

Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№ 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р.).

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень (п. 266).

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

В п. 272 вищевказаного рішення «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» ЄСПЛ, розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, навів наступні аргументи (п. 272):

Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8.

Стосовно необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи:

В п. 285 зазначеного рішення Європейського суду вказано. … Хоча система обов`язкових вакцинацій - не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань.

З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

Також ЄСПЛ посилається на загальний консенсус щодо життєвої важливості такого заходу та засобу захисту населення від хвороб, які можуть мати серйозні наслідки для здоров`я людини, та які в разі серйозних спалахів можуть викликати проблеми в суспільстві. Зважаючи на те, що частота ускладнень є досить незначною, однак безсумнівно, їх виникнення є досить загрозливим для здоров`я людини, органи Конвенції підкреслили важливість прийняття необхідних запобіжних заходів перед вакцинацією… Очевидно, це стосується перевірки в кожному окремому випадку можливих протипоказань. Це також відноситься до моніторингу безпеки застосовуваних вакцин. У кожному з цих аспектів Суд не вбачає підстав ставити під сумнів адекватність національної системи вакцинації. Вакцинація проводиться медичними працівниками тільки при відсутності протипоказань, які попередньо перевіряються відповідно до звичайного протоколу, відповідні медичні працівники зобов`язані повідомляти про будь-які підозри на серйозні або несподівані побічні ефекти.

Стосовно порушення прав на працю, про що зазначає позивач, яка відмовилась від щеплення, ЄСПЛ у вищевказаному рішенні «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (п. 306) зазначив наступне.

Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

Верховний суд цілком послідовно стверджує наступне (постанова від 10.03.2021 р. у справі № 331/5291/19):

Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим.

Держава, встановивши відсторонення певних категорій працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей чи інших груп населення, які є найбільш уразливі.

Суд бере до уваги вимоги ч. 1 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч. 1 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», згідно яких обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань, окрім дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу, підлягають окремі категорії працівників, у зв`язку з особливостями виконуваної ними роботи. Тобто відповідно до діючого законодавства профілактичне щеплення проти COVІD-19 є обов`язковим для працівників освіти. За ч. ч. 2, 3 ст. 14 ЗУ «Про охорону праці» працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт.

Незважаючи на те, що кожна людина має право самостійно розпоряджатися власним життям і здоров`ям, існує перелік обов`язкових щеплень, які мають бути проведені окремою категорією працівників у зв`язку з особливостями виконуваної ними роботи.

Відмова від вакцинації є цілком правомірною, але в цьому випадку працівник свідомо допускає настання наслідків у вигляді відсторонення від роботи. Відмова працівника від вакцинації не повинна ставити під загрозу здоров`я осіб, які працюють з позивачем, а також учнів, які навчаються в школі.

З урахуванням позиції ЄСПЛ, згідно якої обмеження прав осіб, які відмовилися від вакцинації за власним бажанням, а також накладення санкцій за таку відмову, не є проявом дискримінації та порушенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також те, що інтереси суспільства превалюють над інтересом однієї особи, тому впровадження обов`язкової вакцинації задля боротьби за громадське здоров`я не є порушенням прав окремих осіб, суд дійшов висновку, що відповідач правомірно відсторонив позивача від роботи, а отже наслідки у вигляді відсторонення були спричинені свідомим порушенням позивачем діючого законодавства.

У своєму рішенні ЄСПЛ "Vavricka and Others v. The Czech Republic", окрім національного законодавства Чехії, додатково звернув увагу на практику низки таких країн, як Франція, Угорщина, Північна Македонія, Італія та інші. Рішення відповідних національних судів цих країн переважно свідчили про те, що такі положення законодавства про обов`язкову вакцинацію є конституційними й жодним чином не порушують права людини. Зокрема, суди наголошували на тому, що методи вакцинування є науково протестованими, існує доведення їх ефективності, а отже, переваги такого вакцинування як для окремо взятої людини, так і для суспільства в цілому значно переважають можливі негативні наслідки від щеплення.

Виходячи з практики ЄСПЛ, можна сформувати чітке уявлення про позицію Суду з такого питання. Так, у рішенні по справі «Соломахін проти України» (заява № 24429/03) ЄСПЛ ще раз наголосив на тому, що питання обов`язкової вакцинації зачіпає права, окреслені ст. 8 Конвенції. Також Суд підкреслив, що тілесна цілісність особи стосується найінтимніших аспектів приватного життя людини й що обов`язкове медичне втручання, навіть якщо воно має незначне значення, є втручанням у це право. Своєю чергою обов`язкова вакцинація - як примусове лікування - означає втручання в право на повагу особистого життя, яке містить фізичну й психологічну цілісність людини, як це гарантується п. 1 ст. 8 (рішення у справах «Салветті проти Італії» від 9 липня 2002 р. і «Маттер проти Словаччини» від 5 липня 1999 р.).

Важливою особливістю цієї справи є те, що під час її розгляду ЄСПЛ вирішив застосувати так званий трискладовий тест для більш ґрунтовної перевірки наявності чи відсутності в такому випадку порушення ст. 8 Конвенції.

Проведення трискладового тесту передбачає перевірку конкретного обмеження права за критеріями відповідності закону, наявності легітимної мети й необхідності в демократичному суспільстві. Звісно, якщо казати про перший аспект - відповідність закону, - то цей критерій індивідуальний у кожній справі, зважаючи на національне законодавство кожної окремо взятої держави. Як такого питання про легітимність мети застосування обов`язкової вакцинації в Суду не поставало, адже, як зазначає національне законодавство Чехії, національні суди й практика ЄСПЛ, метою подібних дій є забезпечення здоров`я населення, зокрема породження колективного імунітету. Окрім цього, у вже цитованому вище рішенні ЄСПЛ «Соломахін проти України» Суд також наголошував на тому, що порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим дотриманням цілей охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання. Щодо останнього критерію трискладового тесту, то Суд нагадав, виходячи зі своєї практики, що втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення законної мети, якщо воно відповідає «нагальній соціальній потребі», якщо причини, наведені національними органами влади для його обґрунтування, є «актуальними й достатніми та якщо це пропорційно законній меті, яка переслідується».

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Зважаючи на це, не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян.

Слід зазначити, що Наказом МОЗ України від 25.02.2022 № 380, зареєстрованим в Міністерстві юстиції Україи 26.02.2022 за № 256/37592, який набрав чинності 01.03.2022 зупинено дію вищевказаного наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», до завершення воєнного стану в Україні.

Разом з тим, у зв`язку із зупинення дії зазначеного Наказу, відповідач Київська інженерна гімназія повинна була би допустити позивачку до роботи на вищевказаній посаді. Проте, як зазначено вище, наказом директора Київської інженерної гімназії від 16.02.2022 за № 23- к/тр позивачку звільнено з вказаної посади за угодою сторін на підставі її заяви про таке звільнення від 16.02.2022 (а. с. 90).

Проте, на час подання позовної заяви такого наказу ще не існувало, тобто предмет позову наявний.

На підставі вище викладеного, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, надавши оцінку зібраним по справі доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст. 6 п. 1, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 3, 27, 49, 53, 55 Конституції України, ст. 15 ЦК України, ст. ст. 46, 233 ч. 1 КЗпП України, п. а), б) ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», ч. 1, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», п. 41-6 постанови КМ України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»,

П. 3 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України 04 жовтня 2021 року № 2153, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 р. за № 1306/36928, ст. ст. 4, 5, 10, 12, 76, 77, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Підприємства ЦБ шкіл ДПА Управління освіти Дарницького району, Київської інженерної гімназії, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління освіти Дарницької районої в місті Києві Державної адміністрації, про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, та зобов`язання виплатити середню заробітну плату - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Н. М. Марущак