Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 753/7101/21
Номер провадження 22-ц/824/4776/2022
Головуючий у суді першої інстанції Заставенко М.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції Поливач Л.Д.
22 червня 2022 року місто Київ

Номер справи 753/7101/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

учасники справи:

позивач за первісним позовом ОСОБА_1

та відповідач за зустрічним позовом

відповідач за первісним позовом ОСОБА_2

та позивач за зустрічним позовом

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником Поліщуком Олексієм Миколайовичем , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Заставенко М.О., в приміщенні Дарницького районного суду міста Києва, повне рішення складено 01 грудня 2021 року,

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він передав у позику ОСОБА_2 грошові кошти у загальній сумі 20000 дол.США, про що були написані відповідні боргові розписки: 10 вересня 2018 року на суму 5000 дол.США, 29 грудня 2018 року на суму 5000 дол.США, 23 квітня 2019 року на суму 5000 дол.США та 31 серпня 2019 року на суму 5000 дол.США. Відповідно до вказаних розписок відповідач фактично отримав кошти і зобов`язався їх повернути у строк до 31 грудня 2020 року із щомісячною виплатою відсотків у розмірі 100 дол.США по кожній розписці за користування позикою до моменту повернення позики. У зв`язку з тим, що відповідач не здійснив жодних повернень коштів отриманих у позику та не здійснив жодних виплат за користування позикою, станом на день складання позовної заяви у відповідача перед позивачем виникла заборгованість, яка за розпискою від 10 вересня 2018 року складає 7760 дол.США, за розпискою від 29 грудня 2018 року - 7457 дол.США, за розпискою від 23 квітня 2019 року - 7054 дол.США, а за розпискою від 31 серпня 2019 року складає 6651 дол.США. Таким чином загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 28922 дол.США., що еквівалентно 808369, 90 грн.

У зв`язку із тим, що ОСОБА_2 у добровільному порядку відмовляється повертати отримані у борг грошові кошти та сплатити відсотки за користування ними, ОСОБА_1 був змушений звернутись до суду із позовом до суду, відповідно до вимог якого просив суд стягнути з відповідача на свою користь вищевказану заборгованості та понесені у справі судові витрати.

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики, щодо яких були видані розписки від 10 вересня 2018 року, від 29 грудня 2018 року, від 23 квітня 2019 року та від 31 серпня 2019 року. Свої зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що договори позики за даними розписками відповідачем не підписувалися, а вказані розписки написані ним в один і той же день, у липні 2020 року без фактичної передачі грошей та під психологічним тиском позивача та його рідного брата. Фактично вказані кошти не являлися отриманими в борг, оскільки були сумою 50% витрат, визначених братом позивача - ОСОБА_4 на придбання автомобілів для їх спільного проекту, які він витратив на закупівлю автомобілів. Як потім було повідомлено, вказані кошти належали позивачеві.

Вказував, що у липні 2020 року йому зателефонував ОСОБА_4 та вимагав зустрічі у м.Києві біля квартири його брата, тобто позивача у справі. Приїхавши на призначену зустріч, позивач ОСОБА_1 та його брат сіли у машину ОСОБА_2 та почали погрожувати останньому у разі ненаписання розписки, на що відповідач відповів, що не потрібно складати ніяких розписок, оскільки слід розібратися з розрахунком, хто та кому винен, на кого були оформлені автомобілі і чому за їх придбання винен сам відповідач. Як вказував ОСОБА_2 у своїй зустрічній позовній заяві, того дня його доводи не знайшли розуміння у позивача та його брата і вони під застосуванням психічного насильства та погроз змусили його написати чотири розписки, що були датовані різними числами. При цьому, жодних грошових коштів від ОСОБА_1 він не отримував. Після підписання розписок брати повідомили відповідачу, що таким чином це його борг за придбані ОСОБА_5 автомобілі, і гроші на придбання яких той отримував від свого брата - ОСОБА_6 , цим останні і пояснили ОСОБА_2 необхідність складення вказаних розписок саме на ім`я позивача у справі.

Оскільки, зазначені вище розписки, які є підставою заявленого ОСОБА_1 первісного позову, були написані ОСОБА_2 одночасно у липні 2020 року під різними датами та під впливом психічного насильства з боку позивача та його брата, проти справжньої волі та без фактичної передачі коштів, ОСОБА_2 був змушений звернутись до суду із зустрічним позовом, відповідно до вимог якого просив суд визнати недійсними договори позики щодо яких були видані вищевказані розписки за їх безгрошовістю.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за розписками від 10 вересня 2018 року, від 29 грудня 2018 року, від 23 квітня 2019 року та від 31 серпня 2021 року з урахування 3% річних в сумі 806818,36 грн та суму сплаченого судового збору в розмірі 8068,34 грн. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Дане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач на підтвердження своїх зустрічних позовних вимог не надав належних доказів звернення до правоохоронних органів щодо неправомірних дій позивача стосовно відповідача при написанні розписок, а також не надав суду жодних доказів, які б підтверджували факт складення розписок в один день, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства, не скористався у встановлені законом строки своїм правом звернутися до суду із клопотанням про призначення по справі судової експертизи. Крім того, суд критично поставився до наданого ОСОБА_2 витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо внесення відомостей про кримінальне правопорушення, передбаченого частиною першою статті 355 Кримінального кодексу України, оскільки зі змісту вказаного документу, а також ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2021 року убачалося, що останній звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення більше аніж через рік від дня складення спірних розписок.

У зв`язку із тим, що станом на день звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом відповідач у визначений строк не виконав свої зобов`язання, доказів зворотного суду не надав, суд убачав наявними підстави для часткового задоволення первісного позову. Разом з тим, перевіряючи наданий позивачем розрахунок заборгованості, з урахуванням офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, суд дійшов висновку про те, що до стягнення підлягає сума у розмірі 806818,36 грн,

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника Поліщука О.М. подав апеляційну скаргу, у якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просив скасувати рішення суду та ухвалити у справі нове, яким його зустрічний позов задовольнити, а у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник вказував, що суд першої інстанції вирішуючи спір у цій справі не надав належної оцінки доводам відповідача про те, що спірні розписки були написані під тиском відповідача та його брата, гроші від позивача він не отримував, а всі розписки були написані в один день влітку 2020 року. Вказував, що для повного, законного та обґрунтованого розгляду справи необхідні були спеціальні знання судового експерта, який міг би визначити дату написання вказаних розписок. Адже, при умові, якщо б судовий експерт визнав спірні розписки як такі, що написані в один день, то це повністю спростувало би реальність таких розписок і складання їх за названими позивачем датами. Проте, під час розгляду справи суд першої інстанції безпідставно відмовив відповідачу у призначенні по справі технічної експертизи документів та тим самим позбавив останнього можливості довести обставину фіктивності розписок, у зв`язку із чим істотно порушив норми процесуального права, що в подальшому потягло до ухвалення помилкового судового рішення.

У поданій апеляційній скарзі заявник пояснив, що оригінали розписок від 10 вересня 2018 року, від 29 грудня 2018 року, від 23 квітня 2019 року та від 31 серпня 2021 року представник позивача пред`явив суду лише 27 листопада 2021 року при розгляді справи по суті, після задоволення відповідного клопотання відповідача. При проведенні у справі підготовчого засідання оригінали цих розписок стороною позивача надані не були, таким чином лише на стадії судового розгляду заявник міг заявити відповідне клопотання про призначення судового експертизи, коли побачив їх оригінали.

У червні 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_6 на апеляційну скаргу, поданий представником ОСОБА_7 , у якому останній зазначив, що під час розгляду справи у суді першої інстанції заявник у визначений законом процесуальний строк відповідні докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, а також доказів на підтвердження зустрічного позову та відповідного клопотання про призначення у справі судової експертизи не подав. Крім того, відповідач та його представник під час розгляду справи намагалися затягнути судовий процес, безпідставно відкладали судові засідання, заявляли відводи судді тощо. Водночас, представник вказував на безпідставність доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно відмовив відповідачу у призначенні по справі судової експертизи, у зв`язку із відсутністю поважних причин пропуску для заявлення такого клопотання. Сторона відповідача абсолютно необґрунтовано посилається на поважність причин пропуску для подання до суду такого клопотання саме на необізнаність із позицією позивача по суті заперечень ОСОБА_2 та його зустрічного позову, а також непред`явлення оригіналів спірних розписок.

Представник позивача - ОСОБА_7 у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив суд відмовити у її задоволенні, а оскаржуване рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2021 року залишити без змін, як законне та обґрунтоване, з урахуванням їхніх заперечень, що викладені у відзиві.

Заявник та його представник - Поліщук О.М. за викликом у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись апеляційним судом у відповідності до вимог закону.

Окрім того, ОСОБА_2 та його представник не з`явились і в судове засідання, яке було призначено на 01 червня 2022 року. Натомість останніми були подані клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із тим, що через запровадження в Україні воєнного стану заявник перебуває за кордоном, а його представник - за межами міста Київ. Відповідно, призначене у справі судове засідання на 01 червня 2022 року було відкладено на іншу дату.

В подальшому заявник та його представник, до початку судового засідання, яке було призначено на 22 червня 2022 року, направили на електронну адресу суду клопотання, скріплені електронним підписом, про відкладення судового засідання, посилаючись на введення на території України воєнного стану та неможливості останніх прибути до суду.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, а також ту обставину, що заявника та його представника було належним чином повідомлено про час і місце проведення судового засідання у суді апеляційної інстанції, та за умови не підтвердження наявності поважних причин, які б перешкоджали прибути в судове засідання, зокрема представника заявника, визнає причини неявки неповажними та відхиляє клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до статті 372 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи, а наведені заявником та його представником повторні причини неявки в судове засідання визнані судом неповажними, тому можливим є розгляд справи за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Крім того, одночасно із поданням апеляційної скарги заявником було подано клопотання про призначення на стадії апеляційного провадження у справі судової технічної експертизи, на вирішення якої просив поставити визначений ним перелік питань щодо з`ясування дійсної дати складення ним оспорюваних розписок, а також наявності під час їх складання впливу тимчасових збиваючих факторів.

Обґрунтовуючи необхідність призначення у справі судової експертизи, заявник посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у задоволення такого клопотання на стадії розгляду справи по суті. Вказував, що результати проведення такої експертизи дозволить підтвердити йому факт складення спірних розписок в один період у липні 2020 року, що спростує факт укладення із позивачем договорів позики у заявлений ним нібито різний період часу.

Розглянувши зазначене вище клопотання відповідача про призначення у справі експертизи колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статтей 102, 103 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас, експертиза призначається для з`ясування питань, що потребують спеціальних знань. Як видно з зазначених норм права перед судовими експертами не ставляться правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Застосовуючи практику Європейського суду з прав людини під час розгляду справи пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід зазначити, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Папазова та інші проти України» (заяви №№ 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07) від 15.03.2012р. (пункт 29) суд повторює, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням пункту 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»). Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (§51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006р. у справі «Красношапка проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Крім того, частиною третьою статті 367 ЦПК України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що клопотання відповідача про призначення у справі експертизи задоволенню не підлягає, оскільки у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для призначення такої судової експертизи, оскільки заявником не було обґрунтовано поважності причин пропуску заявлення такого клопотання під час розгляду справи у суді першої інстанції, та, окрім іншого, призначення експертизи є правом, а не обов`язком суду.

Таким чином, колегія суддів, враховуючи дійсні обставини справи, характер спірних правовідносин, дійшла висновку щодо відмови у задоволенні вищевказаних клопотань та відповідно перегляду оскаржуваного рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У відповідності до частин другої четвертої статті 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено частинами першою та другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , подана представником Поліщуком О.М. , не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до розписки від 10 вересня 2018 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у позику грошові кошти у сумі 5000 дол.США, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2020 року. За користування позикою зобов`язався щомісячно сплачувати 100 дол.США (а с.5, т.1).

Згідно розписки від 29 грудня 2018 року відповідач отримав від позивача у позику грошові кошти у сумі 5000 дол.США, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2020 року. За користування позикою зобов`язався щомісячно сплачувати 100 дол.США (а.с.6, т.1).

Відповідно до розписки від 23 квітня 2019 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_8 у позику грошові кошти у сумі 5000 дол.США, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2020 року. За користування позикою зобов`язався щомісячно сплачувати 100 дол.США (а.с.7, т.1).

У відповідності до розписки від 31 серпня 2019 року відповідач отримав від позивача у позику грошові кошти у сумі 5000 дол.США, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2020. За користування позикою зобов`язався щомісячно сплачувати 100 дол.США (а.с.8, т.1).

Суд першої інстанції встановив, що факт передачі коштів в даному конкретному випадку підтверджується розпискою (борговою розпискою) і не може ґрунтуватись, ані на показаннях свідків, ані на відносинах, які існували між сторонами з приводу позики інших коштів при аналогічних обставинах.

Заперечуючи проти позовних вимог та заявляючи зустрічний позов, відповідач посилався на те, що грошові кошти він не отримував, а розписки були написані в один день у липні 2020 під психологічним тиском. Вказував, що фактично вказані кошти не являлися отриманими в борг, оскільки були сумою 50% витрат, визначених братом позивача - ОСОБА_4 на придбання автомобілів для їх спільного проекту, які він витратив на закупівлю автомобілів. Як потім було повідомлено, вказані кошти належали позивачеві.

З матеріалів справи убачається, що 23 жовтня 2021 року о 18 годині 08 хвилин до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про кримінальне правопорушення, правова кваліфікація частина перша статті 355 Кримінального кодексу України. Вказані відомості були внесені до Реєстру на підставі ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2021 року у справі №1-кс/760/8901/21 за скаргою адвоката Поліщука О.М. в інтересах ОСОБА_2 (а.с.110, т.1).

Так, статтею 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз`яснив Пленум Верховного суду України у пункті 21 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладено на особу, яка оспорює договір, при цьому докази повинні бути належними та допустимими, як того вимагають положення статей 77 і 78 ЦПК України, з урахуванням того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо безпідставної відмови місцевого суду у задоволенні клопотання відповідача про призначення судово-економічної експертизи у справі, колегія суддів вказує, на те, що відповідне клопотання було заявлене представником відповідача після закриття підготовчого засідання у справі, що зумовило правомірне застосування судом першої інстанції приписів частини третьої статті 177 та статті 83 ЦПК України.

Так, згідно з вимогами частини другої, третьої статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Частиною третьою, п`ятою статті 177 ЦПК України визначено, що у разі необхідності до позовної заяви додаються клопотання та заяви позивача про звільнення (відстрочення, зменшення) від сплати судового збору, про призначення експертизи, витребування доказів тощо. Позивач також зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Статтею 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Убачається, що відповідач у поданій до суду зустрічній позовній заяві зазначав про свій намір заявити клопотання про призначення у справі судової експертизи.

Так, частино. першою статті 189 ЦПК України закріплено, що завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Частиною другою статті 197 ЦПК України встановлено, що в підготовчому засіданні суд, зокрема, з`ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі; з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше; вирішує питання про призначення експертизи, виклик у судове засідання експертів, свідків, залучення перекладача, спеціаліста; вирішує заяви та клопотання учасників справи.

З наявних матеріалів справи убачається, що представником відповідача у підготовчому засіданні клопотання про призначення у справі судової експертизи не заявлялось. Натомість, у підготовчому засіданні від 17 серпня 2021 року представник відповідача - Поліщук О.М. просив суд першої інстанції відкласти підготовче засідання задля надання йому часу для підготування клопотання про призначення у справі судової експертизи, на що суд першої інстанції відмовив у задоволенні такого клопотання у зв`язку із тим, що у сторони відповідача було достатньо часу для підготування відповідно клопотання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що з дати подання відповідачем зустрічної позовної заяви у справі, де він вказав про свій намір заявити суду клопотання про призначення у справі судової експертизи, та дати проведення підготовчого засідання у якому представник відповідача заявив вищевказане клопотання про відкладення підготовчого засідання пройшло понад три місяці.

На думку суду, такий проміжок часу був достатнім для підготування представником відповідача, який являється фахівцем у галузі права, відповідного клопотання про призначення у справі судової експертизи.

При цьому, з матеріалів справи убачається, що таке клопотання було заявлено стороною відповідача лише у судовому засіданні під час розгляду справи по суті на стадії дослідження доказів.

Наведені заявником у апеляційній скарзі причини пропуску заявлення ним у суді першої інстанції клопотання про призначення у справі судової технічної експертизи (на вирішення якої він мав намір поставити питання щодо дати складення відповідачем оспорюваних розписок та щодо наявності впливу тимчасових збиваючих факторів при їх складенні) колегія суддів уважає безпідставними. Адже, з`ясування позивачем за зустрічним позовом остаточної позиції інших учасників щодо змісту заявлених ним зустрічних вимог жодним чином не виправдовує встановлений законом принцип змагальності сторін та доведення передбаченим процесуальним законом засобами доказуванням своїх позовних вимог. Неповжними причинами пропуску подання відповідного клопотання про призначення у справі судової експертизи також вважаються посилання заявника щодо неможливості вирішення такого клопотання до моменту витребування та огляду судом оригіналів спірних розписок судом, оскільки останній жодним чином не обґрунтував неможливості подання суду клопотання до моменту огляду оспорюваних розписок, копії яких містилися в матеріалах справи та були направлені на адресу відповідача разом із позовною заявою. Разом з тим, безпосередньо у суду відсутні спеціальні знання, які свою чергу могли б допомогти з`ясувати під час огляду спірних розписок питання щодо часу їх складення, а також наявності впливу тимчасових збиваючих факторів при їх складенні.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином дослідивши зміст розписок, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 з підстав їх недоведеності.

Узгодження сторонами істотних умов договору позики, факт отримання грошових коштів ОСОБА_2 підтверджується змістом розписок, які складені ним власноручно. Натомість останній не довів застосування до нього психологічного впливу під час складання розписки. Не довів відповідач суду і наявності у нього з позивачем (чи братом позивача) будь-яких інших правовідносин, з наявністю яких могло бути складено відповідачем зазначені вище розписки.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Тобто, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Звертаючись до суду із даним позовом до відповідача, ОСОБА_1 вказував, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за укладеними між ними договорами позики згідно розписок від 10 вересня 2018 року, від 29 грудня 2018 року, від 23 квітня 2019 року та від 31 серпня 2019 року, у зв`язку із чим за ним утворилася спірна заборгованість.

Так, за змістом положень статтей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд першої інстанції вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, надав належну оцінку борговим розпискам, встановив їх правову природу та дійшов обґрунтованого висновку про наявність між сторонами відносин, що виникли з договору позики, оскільки розписками підтверджується як факт отримання боржником грошових коштів за договором позики, так і зобов`язання їх повернути.

Разом з тим, в ході розгляду справи судом, ОСОБА_2 не було спростовано дані обставини та не надано суду доказів на підтвердження виконання взятих на себе зобов`язань у повному обсязі або частково.

Таким чином, ураховуючи, що за виниклими між сторонами правовідносинами відповідачем не виконано своїх зобов`язань у повному обсязі в обумовлений договорами строк, та останнім належним чином не спростовано виниклу за ним заборгованість, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з відповідача вищевказаної заборгованості.

Апеляційний суд також погоджується з оцінкою судом першої інстанції заяви про вчинення злочину, поданої відповідачем більше ніж через рік після написання оспорюваних розписок. Так, станом на момент розгляду справи судом першої інстанції відсутній вирок або ухвала суду про закриття справи з нереабілітуючих підстав, що не виключає визнання судом правочину як такого, що укладених під впливом насильства або погрози його застосування з боку іншої сторони, проте за умови його доведення іншими засобами доказування в загальному порядку, чого позивачем за зустрічним позовом зроблено не було.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскарженого рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Оскільки оскаржуване рішення суд залишає без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала таку апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником Поліщуком Олексієм Миколайовичем , без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 01 липня 2022 року.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна