ЄУН № 337/40/22
Провадження № 2/337/661/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.06.2022 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

в складі: головуючого судді - Салтан Л.Г.

за участю секретаря - Нікуліна О.Є.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) про розподіл спільно-нажитого майна подружжя

В С Т А Н О В И В:

10.01.2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя, в якому просить залишити в його власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , при умові сплати вартості 1/3 частки квартири на користь відповідача. В позові зазначив, що з 07.06.2008 року він перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі з 07.06.2008 року, за час перебування у шлюбі ними придбано 2/3 частки квартири, що належали його брату ОСОБА_4 та матері - ОСОБА_5 , а третя частка була приватизована ним до укладення шлюбу з відповідачкою. Вартість всієї квартири становить 470939 грн, вважаючи, що спірне майно є неподільним, як альтернативу, пропонує сплату відповідачеві вартості 1/3 частки квартири у розмірі 159979, 66 грн.

Ухвалою судді від 13.01.2022 року відкрито провадження по цивільній справі, призначено підготовче судове засідання.

У встановлений судом строк відповідач ОСОБА_3 звернулась до суду з відзивом на позов, згідно якого позовні вимоги не визнала, просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що спірні 2/3 частки квартири є її особистою власністю, оскільки були придбані за грошові кошти, що подарували їй батьки, які отримали від відчуження належної їм двокімнатної квартири за день придбання 2/3 часток спірної квартири, крім того, зазначила, що не згодна з оцінкою квартири та запропонованим способом розподілу.

Ухвалою суду від 30 травня 2022 року справа призначена до розгляду у судовому засіданні.

У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, суду пояснив, що до укладення шлюбу з відповідачкою він мав власні заощадження у сумі 6 тисяч доларів США. Після укладення шлюбу, вони рік прожили у квартирі батьків дружини, потім порадившись з дружиною, було вирішено придбати 2/3 частки у квартирі АДРЕСА_2 , які належали його матері та брату, а їм купити інше житло. Оскільки під час шлюбу працював лише він, дружина власних грошей не мала, а наявних у нього заощаджень було недостатньо, вони домовилися з останньою, що вона візьме певну суму у борг у своїх батьків для придбання житла його родичам, а потім вони будуть віддавати гроші з його заробітної картки. Безпосередньо з батьками дружини він це питання не обговорював, цілком довіряючи своїй дружині. У день укладення правочину з родичами, у нотаріуса гроші брату та матері ніхто не передавав, було вирішено оформити 2/3 частки квартири на дружину, він як чоловік надав свою згоду. Нотаріус їм розповідала, що так буде правильніше, бо він працює, а дружина має більше часу для оформлення необхідних договорів, тощо. Пізніше вони придбали житло для матері та брата, зробили ремонт у квартирі, придбали меблі та сантехніку та переїхали туди проживати. Його заробітна картка була у дружини, вона розповідала, що повертає гроші батькам, але суму він назвати не може. Шлюб між ними розірвано у січні 2021 року. Дружина вигнала його з квартири, перешкоджає користуванню навіть 1/3 часткою, що була придбана ним до укладення шлюбу, влаштовує сварки, скандали, викликає поліцію, не дає бачитись з дитиною . Він змушений шукати притулку. Просить позов задовольнити, розділити спільно набуте під час шлюбу майно наступним чином: залишити в його власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачці сплатити вартість належній їй 1/3 частки квартири у розмірі 156979,66 гривень, які були внесені ним на депозитний рахунок суду.

Представник позивача та відповідачка повторно у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, з заявами щодо відкладення розгляду справи не зверталася.

У відповідності до вимог ст. 223 ЦПК України суд, з урахування думки учасників справи, які вважали за можливе розглядати справу у їх відсутність, розглянув справу у відсутність осіб, які повторно не з`явилися до судового засідання.

У підготовчому судовому засіданні відповідачка виклала свої заперечення проти позову, пояснив суду, що спірне майно було придбане за гроші, які були подаровані її батьками, в усній формі, розмір та валюту зазначити не змогла, частина цих грошей була витрачена на придбання житла для брата та матері чоловіка, частина - на ремонт житла, з оцінкою майна та запропонованим способом розподілу не згодна.

При розгляді справи по суті представник відповідача, вважав, що підстави для задоволення позову відсутні, спірне майно було придбане за кошти батьків відповідачки, тому є її особистою приватною власністю. Відповідачка категорично відмовляється від отримання компенсації за житло, яке є єдиним місцем проживання її та дитини, позивачем не доведено, що спірне майно є неподільним, висновок оцінки щодо вартості майна є неналежним доказом, судова оціночна експертиза призначена по справі не була. Просить у задоволенні позову відмовити.

Свідок ОСОБА_6 , допитна за клопотанням з боку відповідача, суду пояснила, що вона є матір`ю відповідачки. ЇЇ донька уклала шлюб з позивачем у 2018 році, чи мав він власні заощадження та яка сума була подарована на весілля, їй невідомо. Подружжя спочатку мешкало з ними. Так, як вони малим власні заощадження, вона вирішили придбати квартиру АДРЕСА_3 , щоб донька з зятем там мешкали. Право власності на цю квартиру було оформлене на неї. Зять працював, крім того, подружжя мало додатковий дохід. Пізніше донька звернулася до неї, повідомив, що існує можливість щодо придбання часток, що належали родичам позивача та придбати чотирьох кімнатну квартиру. При цьому донька розповідала, що існують величезні борги по квартплатні, між братом та матір`ю скалися неприязні стосунки, квартиру можуть забрати за борги. Вони вирішили продати належну їй квартиру та віддати гроші сторонам, але за умови, що придбане житло буде оформлено на доньку. Позивач проти цього не заперечував. Вартість, за яку вони мали намір придбати житло, їй не повідомлялася, наразі вона дізналася, що це становить приблизно 15 тисяч гривен. Вони знайшли покупців, продали свою квартиру за 26 тисяч доларів США. У нотаріуса були присутні вона, її чоловік та донька, позивача при цьому не було. Повернувшись від нотаріуса, у себе вдома вони передали донці отримані від відчуження квартири 26 тисяч доларів США, при цьому була присутня ОСОБА_7 , яка завітала до них у гості. Потім батько машиною відвіз доньку з грошима. Жодних письмових правочинів при цьому не укладалося. Потім донька повідомила, що наступного дня була купівля спірного житла, яке було оформлено на неї. Пізніше у квартирі робився ремонт, купувалися меблі, потім було придбано житло для родичів позивача, сплачувалася заборгованість. Про розмір цих витрат їй невідомо. Жодних коштів їй не поверталося. Після розлучення в квартирі залишилися проживати відповідачка з донькою.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що після укладення шлюбу, сторони спочатку мешкали з ними, потім вони придбали двокімнатну квартиру, право власності на яку оформили на його дружину. Квартиру придбали з тією метою, щоб сторони мали можливість вирішити житлові проблеми. Донька доходів не мала, зять працював. Потім було вирішено, що його дружина здійснить продаж двокімнатної квартири, за ці гроші донька придбає 2/3 частини квартири у матері та брата позивача і сторони переїдуть проживати у чотирьох кімнатну квартиру. На той час існувала домовленість, що 2/3 частини квартири буде оформлено на доньку. Думка позивача з цього приводу йому була невідома, безпосередньо за його участі та участі позивача такі розмови не велися, але він вважає, що позивач повинен був цілком обізнаний з цього приводу. У день продажу квартири у них вдома донці було передано 26 тисяч доларів США, при цьому була присутня ОСОБА_7 , яка завітала до них у гості. Потім він відвів доньку з грошима до дому. Він вважає, що спірне майно було придбане виключно за їхні з дружиною гроші, а тому позивач жодних прав на це майно не має. Крім того, частина переданих грошей була витрачена на сплату заборгованості з комунальних послуг та квартплатні та на придбання житла родичам зятя. Матері позивача було придбано житло у ОСОБА_9 за кошти, які були передані доньці, але саме за яку суму, йому невідомо.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що ОСОБА_6 є її подругою, у неї була квартира, яку вона продала. У день правочину, вона прийшла у гості до подруги. Дома находилася ОСОБА_6 , її чоловік та їхня донька-відповідачка по справі. У її присутності, у залі ОСОБА_6 з другої кімнати принесла гроші, які передала донці. Донька перерахувала гроші - там було 26 тисяч доларів США, батько з грошима відвіз на машині її додому. Їй відомо, що за ці гроші були викуплені частки, які належали на праві власності матері та брату позивача, але деталі цих умов їй невідомо.

Вислухавши у судовому засіданні пояснення учасників провадження, допитаних свідків, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 7 червня 2008 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Хортицького районного суду від 18 січня 2021 року шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 18.02.2021 року.

Квартира АДРЕСА_2 на праві свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 17 травня 2008 року Хортицькою районною адміністрацією Запорізької міської ради належала на праві спільної часткової власності позивачеві ОСОБА_1 , його матері ОСОБА_5 та брату позивача ОСОБА_4 .

18 липня 2009 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу з ОСОБА_3 , за яким відчужили належні їм 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 . Згідно п.5 укладеного між ними договору купівлі-продажу частки квартири договірна вартість 2/3 часток за згодою становить 14948 грн, яку продавці одержали від покупця готівкою до підписання договору. Відповідно до п.12 зазначений правочин відбувався за згоди другого з подружжя зі сторони покупця на укладання договору. До теперішнього часу укладений правочин є чинним та не був оспорений у судовому порядку.

Судом встановлено, що між сторонами виниклі правовідносини щодо поділу спільного сумісного майна подружжя - 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 , -,які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Пунктами 2, 3 ч.1 ст. 57 СК України визначено перелік майна, що є особистою власністю дружини, чоловіка, зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування, або набуте за кошти, які належали їй, йому, особисто.

Якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч. 6 ст. 57 СК України).

У постанові від 02 жовтня 2013 року (справа №6-79цс13) Верховний Суд України зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.ст. 60, 61 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст.63, 65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою іншого подружжя

При цьому, суд враховує, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію повинна сторона, яка заперечує ці обставини та надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.77 78 ЦПК України). Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

У судовому засіданні встановлено, що спірне майно - 2/3 частки квартири було придбано у період шлюбу сторін, на підставі правочину, укладеного одним з подружжя.

Відповідач ОСОБА_3 заперечила, що спірне майно є об`єктом спільної власності, оскільки воно було придбане на кошти, які були отримані нею як подарунок від батьків, на підтвердження своїх доказів посилається на договір купівлі-продажу від 17 липня 2021 року, згідно якого за день до придбання спірного майна, її матір ОСОБА_6 відчужила свою приватну власність за 201063 грн, що еквівалентно 26300 доларів США та пояснення свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 на підтвердження факту отримання нею від батьків в якості дарунку 26 тисячі доларів США, які були витрачені на придбання спірного майна.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з п.3 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

За змістом ст.3, 6, 627 ЦК України, в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч.1 ст.639 ЦК України).

Відповідно до ст.640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Згідно ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ст.219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Оцінивши докази в частині укладання договору дарування грошових коштів у розмірі 26 тисяч доларів США ОСОБА_6 та ОСОБА_8 відповідачці ОСОБА_3 у сукупності та взаємозв`язку з точки зору достатності, достовірності, належності та допустимості, суд приходить до висновку, що укладений усний договір дарування грошових коштів у розмірі 26 тисяч доларів США між відповідачкою та її батьками є нікчемним договором, оскільки повинен був укладатися виключно у нотаріальній формі та у судовому порядку дійсним не визнавався, а тому керуючись принципом презумпції статусу спільного майна придбаного під час шлюбу, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів по справі, якими спростовується факт відсутності у сторін грошових кошті на придбання спірного майна в розмірі 14948 грн, яка була сплачена при укладанні договору, укладання правочину за згоди другого з подружжя, суд вважає, що 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 вартістю відповідно є спільно сумісною власністю сторін, яке може бути поділено між ними.

Вирішуючи питання щодо способу розподілу такого майна, суд враховує, що в межах заявлених позивних вимог, вийти за які суд позбавлений можливості, виходячи із принципу рівності часток позивачем були заявлені позовні вимоги щодо розподілу спільного майна шляхом залишення в його власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідачці сплати вартості 1/3 частки квартири у розмірі 156979,66 гривень, які були внесені ним на депозитний рахунок суду.

Під час розгляду справи відповідачка заперечила проти такого розподілу та оцінки спірного майна.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно ч. 2, 3 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Згідно ст. 365 ЦК України , право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Враховуючи, що позовні вимоги, заявлені позивачем, пред`явлені ним як співвласником майна щодо припинення права власності на майно за іншим співвласником, яким є відповідачка, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого майна, до якого, серед іншого, відноситься житло.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I). Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У судовому засіданні встановлено, що квартира АДРЕСА_2 є зареєстрованим місцем мешкання позивача, відповідачки та їхньої доньки. Виходячи із принципу рівності часток у спільно набутому майні подружжя, суд вважає, що відповідачка має право власності на 1/2 частку спільно набутого майна у період шлюбу, якою фактично є 1/3 частка квартири, яка є її постійним житлом, при цьому суд враховує, що розмір цієї частки не може вважатися незначним, позивачем не доведено суду, що така частки не може бути виділена в натурі у квартирі, а сама квартира, яка є чотирьох кімнатною квартиру, що складається з двох ізольованих та двох суміжних кімнат є не подільною, а також, що спільне володіння і користування майном сторонами є неможливим; тому суд вважає, що таке припинення права власності може завдати істотної шкоди інтересам відповідачки та інтересам дитини, а тому запропонований позивачем спосіб поділу майна не підлягає задоволенню.

Крім того, розмір грошової компенсації був визначений позивачем на підставі висновку про вартість майна від 20 грудня 2021 року, згідно якого ринкова вартість об`єкту оцінки -квартири АДРЕСА_2 становить 470939 грн. З боку відповідача були висловлені заперечення щодо оцінки, вартість майна вона вважала заниженою, але судова експертиза з цього питання призначена не була у зв`язку з відсутністю таких клопотань

При постановленні рішення, суд не приймає до уваги зазначений звіт, оскільки він був зроблений на підставі заяви ОСОБА_12 ( статус особи якої позивач не зміг пояснити у судовому засіданні) , на підставі порівняльного підходу з правовим статусом майна - спільна приватна власність ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , який було змінено укладеним правочином від 18 липня 2009 року, з метою визначення ринкової вартості об`єкта оцінки для оподаткування, та без врахування дійсного стану спірного майна на час проведення оцінки та його технічних характеристик.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, заявлені позивачем про розподіл спільного майна подружжя, шляхом залишення в його власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 , при умові сплати вартості 1/3 квартири на користь відповідача, задоволенню не підлягають, а грошова сума у розмірі 156979,66 гривень - внесена на позивачем на депозитний рахунок підлягає поверненню позивачеві територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Запорізькій області

Керуючись ст.ст. 11,13, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), до ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) про розподіл спільно-нажитого майна подружжя - задовольнити.

Зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області повернути ОСОБА_1 , заставу, внесену ним 03.02.2022 року в сумі 156979,66 гривень (сто п`ятдесят шість тисяч дев`ятсот сімдесят дев`ять гривень 66 коп.) грн. з призначенням платежу - застава за частку у спільному майні по справі № 337/40/22, Хортицький районний суд м. Запоріжжя, яка сплачена на рахунок Територіального управління державної судової адміністрації в Запорізькій області відповідно квитанції № 0.0..1.

Повний текст рішення виготовлений 27 червня 2022 року, копію рішення направити сторонам.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк апеляційної скарги з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Суддя: Л.Г. Салтан