Справа № 346/5381/21
Провадження № 22-ц/4808/777/22
Головуючий у 1 інстанції Яремин М. П.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Максимів Ю.В.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Штендера М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Штендера Миколи Васильовича на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 травня 2022 року постановлену в складі судді Яремин М.П. у м. Коломия про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Коломийської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання незаконними та скасування рішень Коломийської міської ради, державних реєстрацій земельних ділянок, рішень про державну реєстрацію прав власності,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року представник ОСОБА_1 адвокат Штендер М.В. звернувся в суд з заявою про забезпечення позову.

Заява мотивована тим, що у провадженні Коломийського міськрайонного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до Коломийської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання незаконними та скасування рішень Коломийської міської ради, державних реєстрацій земельних ділянок, рішень про державну реєстрацію прав власності. Однак, 23.11.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 укладено договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :15:005:0079, а 24.11.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 укладено договір дарування земельної ділянки :15:005:0082. Для захисту своїх прав позивач змушена була подати заяву про зміну предмета позову шляхом пред`явлення додаткових позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування вказаних земельних ділянок та припинення права власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вказані земельні ділянки. Посилаючись на ст. ст. 149, 150 ЦПК України представник вказує, що існують реальні підстави вважати, що спірні земельні ділянки знову можуть бути відчужені, а не вжиття заходів забезпечення позову може в подальшому ще більше ускладнити або унеможливити виконання рішення суду. Просить забезпечити позов шляхом: заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії щодо відчуження, зміни цільового призначення, поділу чи зміни конфігурації земельних ділянок з кадастровими номерами: :15:005:0082, :15:005:0079, а також заборонити будь-яким особам на проведення будь-яких будівельних робіт на вказаних земельних ділянках; та накладення арешту на земельні ділянки площею 0,01 га (кадастровий номер :15:005:0079) та площею 0,01 га (кадастровий номер :15:005:0082), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , призначених для будівництва індивідуальних гаражів.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 травня 2022 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Штендера М.В. про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Коломийської міської ради Івано-Франківській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання незаконними та скасування рішень Коломийської міської ради, державних реєстрацій земельних ділянок, рішень про державну реєстрацію прав відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали з постановленням нової про забезпечення позову посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, представник позивача вказує на помилковість висновку суду, що заява про забезпечення позову грунтується виключно на припущеннях щодо можливого утруднення виконання рішення суду в цій справі, оскільки під час розгляду цієї справи мало вже місце відчуження спірних земельних ділянок. Позивачкою в попередній заяві, про вжиття заходів забезпечення позову наголошувалось про існування реальної можливості відчуження ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спірних земельних ділянок, що призвело до необхідності подачі нових позовів та утруднило б поновлення порушених прав позивачки. Однак у зв`язку з відмовою у забезпеченні позову спірні ділянки були відчужені близьким родичам відповідачів. Правова поведінка сторін у даній справі, підтверджують намір відповідачів вжити усіх заходів для унеможливлення виконання рішення суду, яке може бути вирішено у даній справі. Позивач ввважає, що має обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може призвести до повторного відчуження земельних ділянок новими власниками, що безумовно, утруднить виконання можливого рішення суду про визнання недійсними договорів дарування, скасування реєстрації права власності та ін. Тому без вжиття запропонованих позивачем заходів забезпечення позову може бути істотно ускладнено ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_9 підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити її в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Постановляючи ухвалу про відмову у забезпеченні позову, суд першої інстанції виходив з того, що предметом позову в даній справі є земельні ділянки, які передані у власність відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для будівництва індивідуальних гаражів. 31.03.2022 року представником позивача подано заяву про зміну предмету позову (шляхом пред`явлення додаткових позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок) та клопотання про залучення у справу в якості співвідповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Однак суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження дійсної вартості вказаного нерухомого майна, яка б дала змогу визначити співмірність із заявленими позивачем вимогами. Заява представника позивача про забезпечення позову ґрунтується виключно на припущеннях щодо можливого утруднення виконання рішення суду в даній справі в разі задоволення позову. Саме лише припущення, що земельні ділянки можуть бути знову відчужені не може свідчити про існування обставин, які можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що предметом спору за позовом ОСОБА_1 є земельні ділянки з кадастровими номерами: :15:005:0082, :15:005:0079 площею кожна по 0,01, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які передані у власність відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для будівництва індивідуальних гаражів.

З матеріалів справи вбачається і не заперечується сторонами, що земельні ділянки право на які оспорюється ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на підставі договорів дарування відчужили іншим особам внаслідок чого 31.03.2022 року представником позивача подано заяву про зміну предмету позову (шляхом пред`явлення додаткових позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок) та клопотання про залучення у справу в якості співвідповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

З метою забезпечення позову позивач просив забезпечити позов шляхом: заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії щодо відчуження, зміни цільового призначення, поділу чи зміни конфігурації земельних ділянок з кадастровими номерами: :15:005:0082, :15:005:0079, а також заборонити будь-яким особам на проведення будь-яких будівельних робіт на вказаних земельних ділянках; та накладення арешту на земельні ділянки площею 0,01 га (кадастровий номер :15:005:0079) та площею 0,01 га (кадастровий номер :15:005:0082), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , призначених для будівництва індивідуальних гаражів.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Положеннями статті 152 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Крім того, колегія суддів наголошує, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Отже, судом встановлено, що між сторонами існує спір, який виник з приводу права власності на земельні ділянки з кадастровими номерами: :15:005:0082, :15:005:0079 площею кожна по 0,01, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які передані у власність відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для будівництва індивідуальних гаражів, внаслідок чого порушується право позивача на користування спірними земельними ділянками.

Відтак, якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, про визнання незаконними та скасування рішень Коломийської міської ради, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18).

З урахуванням того, що предметом спору є немайнові вимоги - визнання незаконним та скасування рішень Коломийської міської ради, згідно з правовими висновками об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18, суд першої інстанції неправомірно не досліджував питання чи не призведе невжиття заявлених позивачем заходів до істотного ускладнення чи унеможливить ефективний захист або поновлення порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, та чи зможе позивач захистити свої права в межах цього одного судового провадження без нових звернень до суду.

Таким чином колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для забезпечення позову, адже реалізація спірного рішення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача.

Крім того згідно зі статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

За частиною першою статті 25 цього Закону проведення реєстраційних дій зупиняється на підставі судового рішення про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили, або на підставі заяви власника об`єкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій щодо власного об`єкта нерухомого майна.

Відповідно до пункту 17 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року за № 1127, у разі коли під час розгляду заяви державним реєстратором встановлено наявність зареєстрованого рішення суду про заборону вчинення реєстраційних дій державний реєстратор невідкладно за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав зупиняє державну реєстрацію прав з обов`язковим посиланням на зареєстроване у базі даних заяв рішення суду.

Отже, заборона вчинення реєстраційних дій є одним із визначених законом способів забезпечення позову, який передбачений зокрема Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відтак, з урахуванням предмету спору та наявності об`єктивної можливості відчуження відповідачем спірних земельних ділянок, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду у цій справі.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року №ETS №005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

За приписами ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до змісту ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як на практиці, так і за законом (порівняйте: «Кудла проти Польщі» [GC], № 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, «Міфсуд проти Франції» [GC], № 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява № 11901/02 Страсбург).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Посилання суду першої інстанції на те, що заявником не наведено жодних передбачених законом правових підстав, необхідних для застосування заходів забезпечення позову, не відповідають дійсності, оскільки у матеріалах справи містять документи і не заперечується сторонами, що спірні земельні ділянки під час розгляду справи відповідачами відчужувались іншим особам.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що існують передбачені законом підстави для вжиття заходів забезпечення позову у даній справі шляхом заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії щодо відчуження, зміни цільового призначення, поділу чи зміни конфігурації земельних ділянок з кадастровими номерами: :15:005:0082, :15:005:0079, а також заборонити будь-яким особам на проведення будь-яких будівельних робіт на вказаних земельних ділянках та накладення арешту на земельні ділянки площею 0,01 га (кадастровий номер :15:005:0079) та площею 0,01 га (кадастровий номер :15:005:0082), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , призначених для будівництва індивідуальних гаражів , що не суперечить ст.150 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що вжиття заходів забезпечення позову у даній справі сприятиме запобіганню порушення прав позивача на час вирішення спору в суді та в разі задоволення позову - забезпечить можливість виконання рішення суду. Невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробить неможливим виконання рішення суду.

Враховуючи збалансованість інтересів сторін, колегія суддів дійшла висновку, що вжиття заходів забезпечення позову не завдасть істотних наслідків для усіх зацікавлених осіб, ніж якщо такі заходи не будуть вжиті. При цьому головну передумову для вжиття заходів забезпечення позову - забезпечення виконання рішення суду, слід в даному випадку розуміти так, що незастосування таких заходів може позбавити сенсу звернення до суду з позовом, що розглядається, навіть за умови його задоволення, та матиме своїми наслідками остаточне порушення права позивача, в той час як застосування вказаних заходів забезпечення позову може запобігти порушенню прав всіх зацікавлених осіб.

Крім того, у випадку встановлення відсутності підстав для задоволення позову та, зокрема, відсутності підстав для витребування на користь позивача спірних земельних ділянок, запроваджена судом заборона не призведе до невиправданих, вкрай негативних наслідків для інших осіб, оскільки встановивши такі обставини, суд може скасувати вжиті ним заходи забезпечення позову. При цьому, відповідачі не позбавлені права заявляти про зустрічне забезпечення у цій справі.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку щодо задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Штендера М.В., скасування ухвали Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 травня 2022 року та задоволення заяви про забезпечення позову.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Штендера Миколи Васильовича задовольнити.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 травня 2022 року скасувати й ухвалити нове рішення.

Заяву представника ОСОБА_1 адвоката Штендера Миколи Васильовича про забезпечення позовузадовольнити. Вжити заходи забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Коломийської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання незаконними та скасування рішень Коломийської міської ради, державних реєстрацій земельних ділянок, рішень про державну реєстрацію прав на спірні земельні ділянки шляхом: заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії щодо відчуження, зміни цільового призначення, поділу чи зміни конфігурації земельних ділянок з кадастровими номерами: :15:005:0082, :15:005:0079, а також заборонити будь-яким особам на проведення будь-яких будівельних робіт на вказаних земельних ділянках; та накладення арешту на земельні ділянки площею 0,01 га (кадастровий номер :15:005:0079) та площею 0,01 га (кадастровий номер :15:005:0082), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , призначених для будівництва індивідуальних гаражів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 червня 2022 року.

Судді: В.Д.Фединяк

Л.В.Василишин

І.О.Максюта