Справа № 522/2562/22
Провадження № 2/522/3053/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі судді Косіциної В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

02 лютого 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що 04.06.2011 року сторони зареєстрували шлюб. За час знаходження в шлюбі, у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька. Рішенням суду шлюб було розірвано та залишено місце проживання дитини разом з матір`ю. Відповідач сплачувати кошти в добровільному порядку відмовляється, життям дитини не цікавиться, у вихованні участі не приймає. В зв`язку з чим, позивач заявила до стягнення аліменти у розмірі 5000 гривень на дитину щомісячно.

За результатами автоматичного розподілу справа передана для розгляду судді Приморського районного суду міста Одеси Косіциній В.В.

Позивач звільнена від сплати судового збору.

Ухвалою від 16 лютого 2022 року відкрито провадження у справі, встановлений спрощений порядок розгляду справи та призначено судове засідання на 14 березня 2022 року.

14 березня 2022 року до суду від ОСОБА_2 надійшла заява про перерахунок коштів в добровільному порядку на рахунок дитини.

17 березня 2022 року від ОСОБА_1 на електронну адресу суду надійшла заява про розгляд без її участі, оскільки вона з дітьми виїхали за межі України, через введення воєнного стану.

30 березня 2022 року від відповідача надійшла заява про витребування довідки про доходи ОСОБА_2 за останні 5 років.

01 квітня 2022 року ухвалою суду задоволено клопотання відповідача ОСОБА_2 про витребування доказів та витребувано з Приморської державної податкової інспекції Головного управління Державної Податкової служби в Одеській області (65020, м. Одеса, вул. Південна, 1) інформацію про доходи ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) за період 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 а також перший квартал 2022 року.

08 червня 2022 року до суду надійшла відповідь Головного управління Державної Податкової служби в Одеській області про доходи відповідача.

В судові засідання позивачка не з`являлась, про дату та час повідомлялася належним чином.

Відповідач в судових засіданнях заперечував проти задоволення позову згідно заявлених вимог, оскільки він допомагає в добровільному порядку, а тому необхідності в позові не вбачає, крім того на даний час він не має роботи, до оголошення військового стану працював на будівництві, а наразі усі будівництва зупинились та роботи не має.

В судове зсідання 29 червня 2022 року сторони не з`явилися.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, викладеній в позовній заяві ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів в порядку письмового провадження.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Суд встановив, що 04 червня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Другим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції.

Від шлюбу у сторін є дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

21 листопада 2019 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси позов між сторонами розірвано.

Сторони проживають окремо, дитина залишилася проживати із матір`ю. Згоди щодо утримання спільної дитини позивач та відповідач не досягнули.

Відповідно до п.п.1,2 ст.3, п.2 ст.6 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Згідно з п.1 ст.18, п.1,2 ст.27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Враховуючи те, що батьки не досягли згоди щодо утримання спільної дитини, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в судовому порядку.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України.

Керуючись положеннями ст. 184 СК України суд погоджується зі способом визначення аліментів у твердій грошовій сумі, обраним позивачем. У той же час суд ставить під сумнів розмір аліментів, які просить позивач просить стягувати щомісячно з відповідача, а саме 5 тисяч гривень.

В своїй позовній заяві позивач не зазначає чому вважає. що саме 5000 гривень є тим розміром аліментів, що відповідає критерію достатності для гармонійного розвитку дитини та що матеріальне становище відповідача є таким, що він має можливість сплачувати саме такий розмір аліментів. Позивач не надала суду інформацію про те скільки щомісячно витрачає на утримання доньки, інформацію про склад таких витрат , а також не надала жодних доказів на підтвердження витрат на утримання доньки та їх розміру.

При цьому судом встановлено,що за період з 1 карталу 2017 року по 2 квартал 2022 року згідно відомостей ДР фізичних осіб-платників податків відповідач не отмавав дохід.

В свою чергу, відповідач вказав, що він постійно добровільно перераховує кошти на потреби дитини. Так, на підтвердження вказаного, надав суду виписки по його рахунки про сплату за групу подовженого дня за ОСОБА_4 за періоди 2021-2022 рр., а також платіжне доручення за сплату послуг студії чєрлідінгу «Карамельки».

При цьому, також надав квитанції щодо поповнення картки ОСОБА_1 за сплату аліментів від ОСОБА_5 у розмірі 1500 гривні за 2020 рік.

У зв`язку з тим, що позивачка на підтвердження необхідності підтримання гармонійного розвитку дитини та неминучості витрат для цього не надала жодних доказів у підтвердження понесених нею витрат за певний період часу, а тому суд позбавлений можливості встановити точний розмір коштів, яких потребує дитина щомісячно відвідуючи всі спеціалізовані заклади, з урахуванням витрат першої необхідності на задоволення фізичних, соціальних потреб, тощо.

Тобто, достатнього обґрунтування доказами суми яку просить стягнути позивач на утримання сина у розмірі 5000 гривень, а враховуючи спільний обов`язок батьків щодо утримання дитини на загальну суму 10000 гривень, позивачем суду не представлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Відповідно до ч. 4 ст. 95 ЦПК України, копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

В абз. 4 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 наголошується, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України.

Визначаючи розмір аліментів, що підлягають до стягнення, суд враховує положення ч.1 ст.182 СК України.

При цьому, суд виходить з того, що сторони у справі є розлученими та інших сімей не утворили, сторони є батьками однієї малолітньої доньки, яка проживає з позивачкою.

Відповідно до статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Відповідач у відзиві вказує на те, що він надає допомогу щомісячно доньці. На підтвердження вказаного, суду надано квитанції про перерахування щомісячно грошових коштів.

Суд наголошує на тому, що відповідно до ст. 180 СК України, утримання дитини до досягнення нею повноліття є спільним обов`язком обох батьків.

При визначенні зазначеного розміру аліментів суд виходить із встановлених обставин у справі. З матеріалів справи вбачається, що спільна дитина сторін у справі проживає разом із позивачем, у зв`язку з чим цілодобовий обов`язок останньої полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дитини, а ще й у постійному вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат ніж періодичні зустрічі, враховуючи вік дитини. Серед іншого суд враховує стан здоров`я позивача, матеріальне становище дитини та платника аліментів, та інші обставини, що мають істотне значення.

Відтак, виходячи з інформації, яку надалось можливим встановити в судовому засіданні, проаналізувавши отримані докази в їх сукупності, суд вважає наявними підстави відповідно до ч.2 ст.184 СК України для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання їх малолітньої дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 1800 грн., починаючи з 02 лютого 2022 року, оскільки такий розмір аліментів згідно відомостей про доходи відповідача, на переконання суду, ОСОБА_2 в змозі сплачувати наразі, і такий розмір аліментів є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

При цьому, визначаючи розмір аліментів, суд також враховує матеріальний стан відповідача, який суттєвим чином залежить від розміру видатків, з огляду на відсутність у ОСОБА_2 постійної роботи та відповідно стабільного доходу, оскільки сума у розмірі 5000 гривень може бути надмірним тягарем для відповідача, у зв`язку з необхідністю підтримувати достатній рівень життєдіяльності свій, враховуючи відсутність у відповідача стабільного доходу.

У відповідності до статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Європейський суд з прав людини у своїх висновках неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Стаття 1 Першого протоколу, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідних заходів, спрямованих на захист права власності (див. рішення у справі «Броньовський проти Польщі»).

У кожній справі, в якій ідеться про порушення права власності, Європейський суд перевіряє дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та збереженням фундаментальних прав особи. Насамперед, спираючись на те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Лонрот проти Швеції»).

Отже, оскільки ідеологія ст.1 Першого протоколу фактично відображена як у Конституції, так і в Цивільному кодексі, національним судам варто враховувати такі правові позиції ЄСПЛ під час вирішення спорів про захист права власності, посилатися на висновки Європейського суду як на безпосереднє джерело права, а також переймати притаманні його рішенням ідеї справедливості й гуманності.

Суд наголошує на тому, що дохід відповідача є нестабільним, а тому вважає, що стягнення з відповідача аліментів у розмірі більшому ніж 1800 гривень при встановлених у справі обставинах може трактуватись як безпідставне позбавлення його права власності на частину зароблених ним коштів.

Проте суд наголошує, що відповідно до ч. 2 ст 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Позивач не надала суду доказів на підтвердження того, що для щомісячного гармонійного розвитку дитини витрачає на її утримання 10 000 грн., оскільки обов`язок щодо утримання дітей є спільним для обох батьків.

В Україні у 2022 році прожитковий мінімум на дитину від 6 до 18 років становить 2618 грн. в місяць.

Враховуючи рівність обов`язків батьків щодо утримання дітей, на утримання неповнолітньої ОСОБА_6 щомісячно має витрачатись 3600 грн., тобто сума що перевищує прожитковий мінімум майже на 1000 грн.

Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів, суд допускає до негайного виконання в межах місячного платежу.

В порядку ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 180 182, 184, 191 СК України, ст. ст. 12, 13, 30, 62, 76-79, 95, 141, 263-265, 272, 273, 367 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) у розмірі 1800 (тисяча вісімсот) гривень щомісячно починаючи з 02.02.2022 року до досягнення нею повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежів за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається ч протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення буде складено у п`ятиденний строк. Повний текст судового рішення складений та підписаний 29 червня 2022 року.

Суддя Косіцина В.В.

29.06.22