Справа № 415/7343/20
Провадження № 22-ц/810/773/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Стахової Н. В.

суддів Кострицького В. В., Лозко Ю.П.

за участю секретаря

судового засідання Кузьменко А. О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Другий воєнізований гірничорятувальний загін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 12 серпня 2021 року, ухваленого у складі судді Калмикової Ю. О., в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення одноразової допомоги при виході на пенсію,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду із позовом до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення одноразової допомоги, в обґрунтування якого зазначив, що працював за контрактом у Другому воєнізованому гірничорятувальному загоні. На підставі наказу № 150 К від 23 грудня 2019 року позивача звільнено за ст.39 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію. При звільненні йому не була нарахована та виплачена вихідна допомога у зв`язку з виходом на пенсію. У зв`язку з чим, 23.11.2020 він звертався до відповідача з заявою про виплату одноразової допомоги, однак листом від 27.11.2020 йому відмовлено у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги, мотивуючи тим, що відповідач не вважає зобов`язаним виплачувати вихідну допомогу при звільненні. Відповідно до п. 12.15 Галузевої Угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03.07.2001 р. за №71, працівнику, що має право на пенсію за віком чи по інвалідності (незалежно від віку), при першому звільненні з Підприємства (структурного підрозділу, відособленого підрозділу, філіалу, товариства і др.) (незалежно від причин звільнення крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку, але не менше: при стажі роботи в галузі понад (років) для жінок для чоловіків - 7,5 - 10 - одного середньомісячного заробітку; - 12,5 - 15 - двох середньомісячних заробітків; - 17,5 - 20 - трьох середньомісячних заробітків. Обчислення середньої заробітної плати для виплати цієї одноразової допомоги здійснювати за аналогією до відповідного обчислення за постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100. Статтею 44 КЗпП також передбачено, що у разі звільнення працівника за ст. 39 КЗпП України працівнику виплачується вихідна допомога у розмірі встановленому колективним договором (угодою), але не менше тримісячного середнього заробітку. Позивач має безперервний стаж роботи більше 30 років, тому вважає, що відмова у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги є незаконною.

Позивач просив суд зобов`язати Другий воєнізований гірничорятувальний загін виплатити йому одноразову допомогу при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку у розмірі 37126,20 грн.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 12 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення одноразової допомоги при виході на пенсію відмовлено.

Суд першої інстанції, враховуючи висновок Конституційного суду України у справі № 1-5/2012 від 22.12.2012 № 4-рп/2012, дійшов висновку про пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду, оскільки звільнення позивача відбулося 28.12.2019, фактичний розрахунок був проведений з ним 28.12.2019, а до суду останній звернувся з вказаним позовом - 03.12.2020.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просив рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 12.08.2021 скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду, оскільки предметом позову є стягнення одноразової допомоги при виході на пенсію, що відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП є порушенням законодавства про оплату праці, та працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення без обмеження будь-яким строком.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що одноразова допомога у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат є соціальною гарантією згідно Галузевої Угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03.07.2001 р. за №71, та додатковою соціальною гарантією для працівників, яка передбачена п.6.8 Колективного договору 2016-2020, укладеного між Другим воєнізованим гірничорятувальним загоном та первинною профспілковою організацією незалежної профспілки гірників Другого воєнізованого гірничорятувального загону. Одноразова допомога не є вихідною допомогою, виплата якої передбачена ст. 44 КЗпП. Крім того оплата праці особового складу Другого воєнізованого гірничорятувального загону здійснюється на підставі Положення про грошову забезпечення особового складу ДВГРС, затвердженого наказом Міністерства палива та енергетики України від 16.08.2002 № 484, яким не передбачено виплату особовому складу одноразової допомоги при звільненні. ВРГЗ є неприбутковою установою, фінансування діяльності здійснюється відповідно до затвердженого Плану використання бюджетних коштів виключно на потреби поточного року. На час звільнення позивача у Другого воєнізованого гірничорятувального загону був відсутній законодавчо врегульований механізм здійснення виплати одноразової допомоги при звільненні відповідно до п.12.15 Галузевої Угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03.07.2001 р. за №71. Відповідач також вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити, в своїх поясненнях посилались на доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, просив відмовити у її задоволенні, надавши пояснення аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, враховуючи висновок Конституційного суду України у справі № 1-5/2012 від 22.12.2012 № 4-рп/2012, дійшов висновку про пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суд, оскільки звільнення позивача відбулося 28.12.2019, фактичний розрахунок був проведений з ним 28.12.2019, а до суду останній звернувся з вказаним позовом - 03.12.2020.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає, що рішення суду не відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах за контрактом № 638 від 01.12.2015 з Другим воєнізованим гірничорятувальним загоном та 28.12.2019 був звільнений за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, відповідно до ст.39 КЗпП України, що підтверджується записами у трудовій книжці, виданої на ім`я ОСОБА_1 .

Середньомісячний заробіток позивача за період з 01.10.2019 по 30.11.2019 складає 12375,40 грн, що підтверджується довідкою Другого воєнізованого гірничорятувального загону № 696 від 27.11.2020.

Звертаючись до суду із позовом про стягнення одноразової допомоги при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку, позивач як підставу для виплати вказаної допомоги зазначає, що більше тридцяти років працював у Другому воєнізованому гірничорятувальному загоні та 28.12.2019 року, був звільнений за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до ст.39 КЗпП України, тому відповідно до положень ст. 44 КЗпП України та п.12.15 Галузевої Угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03 липня 2001 року має право на виплату вказаної допомоги.

Згідно статті 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях (далі - підприємства) незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про колективні договори і угод» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Статтею 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

Згідно з пунктом 4 розділу 9 Положення про Другий воєнізований гірничорятувальний загін (нова редакція), затвердженого наказом Міністерства енергетики України № 438 від 07.07.2020 оплата праці особового складу 2 ДГРЗ, преміювання, виплата винагород, компенсацій здійснюється згідно з Положенням про оплату праці особового складу Державної воєнізованої гірничорятувальної служби (далі ДВГРС), яке є додатком до Галузевої угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднанням власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості та законодавством.

Згідно п. 3.2. Галузевої Угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03.07.2001 року положення Угоди є обов`язковими до застосування при укладенні угод, колективних договорів і індивідуальних трудових договорів для всіх підприємств, що перебувають у сфері дії сторін, незалежно від форм власності та господарювання, (у тому числі тих, що здійснюють свою діяльність на умовах договорів, укладених у рамках державно-приватного партнерства), а також під час розгляду трудових спорів.

Відповідно до п.12.15 Галузевої Угоди, працівнику, що має право на пенсію за віком чи по інвалідності (незалежно від віку), при першому звільненні з підприємства (структурного підрозділу, відособленого підрозділу, філіалу, товариства і др.) (незалежно від причин звільнення крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі (у тому числі на підприємствах колишнього СРСР) і середнього заробітку, але не менше: при стажі роботи в галузі понад (років) для жінок для чоловіків - 7,5 - 10 - одного середньомісячного заробітку; - 12,5 - 15 - двох середньомісячних заробітків; - 17,5 - 20 - трьох середньомісячних заробітків. Обчислення середньої заробітної плати для виплати цієї одноразової допомоги здійснювати за аналогією до відповідного обчислення за постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Пунктом 6.8 колективного договору 2 ВГСО на період 2016 - 2020 роки передбачено, що працівнику, який має право на пенсію за віком чи по інвалідності, при першому звільненні з 2 ВГСО (незалежно від звільнення, крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку але не менше: при стажі роботи в галузі понад (років) для жінок для чоловіків - 7,5 - 10 - одного середньомісячного заробітку; - 12,5 - 15 - двох середньомісячних заробітків; - 17,5 - 20 - трьох середньомісячних заробітків.

Даний пункт договору виконується при наявності коштів, передбачених на ці цілі законами про державний бюджет на відповідний рік та Планом використання бюджетних коштів.

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що Галузевою Угодою між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03 липня 2001 року та колективним договором 2 ВГСО на період 2016 -2020 роки в частині соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача з 2 ВГСО, передбачено виплачувати при виході на пенсію при першому звільненні працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві.

Із матеріалів справи вбачається, що Другий воєнізований гірничорятувальний загін є професійним гірничорятувальним підрозділом Державної воєнізованої гірничорятувальної служби у вугільній промисловості України та входить до складу ДВГРС, яка належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України.

Отже, дія Галузевої угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03 липня 2001 року в частині виплати працівникам одноразової допомоги при звільнені розповсюджується на Другий воєнізований гірничорятувальний загін.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не оспорюється, що ОСОБА_1 звільнений з Другого воєнізованого гірничорятувального загону 28.12.2019 за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, це його перше звільнення з 2 ВГСО і на час звільнення стаж роботи позивача вугільної галузі перевищує 20 років. При звільненні відповідач не здійснив нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат.

Посилання скаржника на те, що одноразова допомога, яка належить до сплати працівникові, має бути виплачена йому у день звільнення, тому у даному випадку мало місце порушення відповідачем законодавства про оплату праці, у зв`язку з чим, він може звернутись до суду без обмеження будь-яким строком, є помилковими з огляду на наступне.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої, заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з п.п. 3.2, 3.3, 3.6 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, не належать до фонду оплати праці допомога по тимчасовій непрацездатності; оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, установи, організації; одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію згідно з діючим законодавством та колективними договорами (включаючи грошову допомогу державним службовцям та науковим (науково-педагогічним) працівникам.

Отже, системний аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію, що передбачена колективним договором не входить до структури заробітної плати.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1638цс17.

Оскільки зазначені вище виплати не входять до структури заробітної плати, то до них не застосовуються положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України, яке передбачає, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Разом з тим, суд першої інстанції відмовивши у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском тримісячного строку звернення до суду, встановленого ст. 233 КЗпП України, не врахував положення п. 1 Глави ХІХ Прикінцевих положень Кодексу Законів про працю України.

Згідно зі ст.233КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк звернення до суду за вирішенням трудового спору обраховується з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення місячний строк обраховується з дня вручення працівникові копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, тобто ця норма містить вичерпний перелік обставин, з настанням яких починається перебіг строку звернення до суду.

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15 зроблено висновок, що статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (п. 1 Глави ХІХ Прикінцевих положень Кодексу Законів про працю України).

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID - 19» від 11 березня 2020 року № 211 (зі змінами та доповненнями) з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на всій території України встановлений карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2020 № 255 внесено зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, та установлено карантин на всій території України з 12 березня 2020 року до 24 квітня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2 (назва в редакції Постанов КМ № 215 від 16.03.2020, № 255 від 02.04.2020) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID -19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» встановлено на всій території України з 22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641 «Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території зі значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин з 01 серпня до 19 грудня 2020 року.

Як зазначено вище, 28 грудня 2019 року позивач звільнений з Другого воєнізованого гірничорятувального загону за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, відповідно до ст.39 КЗпП України,

Оскільки позивач звільнений 28 грудня 2019 року, у день звільнення відповідно до ст. 116 КЗпП України відповідач повинен був здійснити виплату позивачу усіх сум, що належали йому від підприємства.

Тримісячний строк звернення до суду сплинув 28 березня 2020 року, а тому цей строк вважається продовженим та на час звернення до суду 03 грудня 2020 року карантин не припинився, тому до правовідносин які виникли у даній справі підлягають застосуванню положення п. 1 п. 1 Глави ХІХ Прикінцевих положень Кодексу Законів про працю України.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що строк звернення до суду позивачем не пропущений.

Проте, суд першої інстанції не врахував зазначені норми права та обставини справи і дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач просив стягнути з відповідача одноразову допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 37126,20 грн.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Конституції України проголошено Україну соціальною, правовою державою, визначено зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

З матеріалів справи вбачається, що середньомісячний заробіток позивача за період з 01.10.2019 по 30.11.2019 складає 12375,40 грн (а.с.11), отже до сплати позивачу підлягає одноразова допомога в розмірі 37126,20 грн.(12375,40 х3), розмір одноразової допомоги відповідачем не оскаржується.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, їх розмір підтверджується належними доказами, які сторонами не оспорюються, тому вимоги про стягнення з Другого воєнізованого гірничорятувального загону одноразової допомоги при звільнені у розмірі 37126,20 грн підлягають задоволенню.

Щодо посилання позивача на порушення відповідачем статті 44 КЗпП України, щодо невиплати допомоги при звільненні, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38і39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку тільки у разі припинення трудового договору з підстав порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору.

Як зазначалось вище позивач був звільнений за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, відповідно до ст.39 КЗпП України, а не внаслідок порушення законодавства про працю, колективного чи трудового договору, тому положення ст. 44 КЗпП України про виплату вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, не розповсюджуються на правовідносини сторін.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що посилання позивача на порушення відповідачем статті 44 КЗпП України, щодо невиплати допомоги при звільненні не ґрунтується на вимогах закону.

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в сумі 840,80 грн, що підтверджується квитанцією № 48 від 02 грудня 2020 року (а.с. 1).

За подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1261,30 грн, що підтверджується квитанцією № 36 від 19 серпня 2021 року (а.с.77)

Оскільки позовні вимоги задоволенню, то з Другого воєнізованого гірничорятувального загону на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в сумі 840,80 грн.

Оскільки апеляційна скарга задоволена, то Другого воєнізованого гірничорятувального загону на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1261,30 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 367, 376, 381-383,389 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 12 серпня 2021 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення одноразової допомоги при виході на пенсію задовольнити.

Стягнути з Другого воєнізованого гірничорятувального загону (, місцезнаходження: Луганська область, м. Лисичанськ, вул. ім. В. Сосюри, 197) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) одноразову допомогу при виході на пенсію у розмірі 37126 (тридцять сім тисяч сто двадцять шість) грн 20 коп. та судовий збір у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 14 лютого 2022 року.

Головуючий

Судді: