Справа № 149/3265/21
Провадження № 22-ц/801/959/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олійник І. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2022 рокуСправа № 149/3265/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Панасюка О.С.

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу №149/3265/21 за позовом ОСОБА_1 до КНП «ХЦПМСД» Хмільницької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення оплати праці за час вимушеного прогулу, виплати середньої заробітної плати, зобов`язання працевлаштувати, стягнення витрат на оплату правничої допомоги

за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22 березня 2022 року, ухвалене у складі судді Олійника І.В.,

встановив:

В листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до КНП «ХЦПМСД» Хмільницької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі або зобов`язати працевлаштувати, стягнення оплати праці за час вимушеного прогулу, виплати середньої заробітної плати, стягнення витрат на оплату правничої допомоги.

Позов мотивований тим, що позивач обіймала посаду бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності КНП «ХЦПМСД» Хмільницької міської ради на час відпустки основного працівника по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, тобто до травня 2021. Після настання цієї дати позивач не була звільнена та продовжила працювати на займаній посаді, що відповідно до ст. 39-1 КЗпП України свідчить про продовження дії трудового договору на невизначений строк. 28.10.2021 позивача було звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору. При цьому заяви про укладення трудового договору на строк відпустки основного працівника до досягнення дитиною чотирьох років вона не писала та відповідний наказ відповідачем не приймався, а після закінчення відпустки по догляду за дитиною основний працівник не стала до праці та перебувала у відпустці без збереження заробітної плати за згодою сторін. Посилаючись на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 20.01.2021 по справі № 569/15473/17, від 20.10.2021 по справі № 127/15014/20, позивач стверджує, що приймаючи рішення про її звільнення відповідачем не було враховано встановлені у законодавстві (ч. 3 ст. 184 КЗпП України) гарантії для жінки, яка самостійно, без батька, виховує дитину віком до чотирнадцяти років, хоча за період роботи відповідачем визнавався статус позивача як одинокої матері, яка самостійно, без батька, виховує дитину, зокрема їй було надано додаткову оплачувану відпустку на 10 календарних днів.

За таких обставин позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 21.12.2022, просить: 1) визнати незаконним та скасувати наказ в. о. директора КНП «ХЦПМСД» Хмільницької міської ради від 28.10.2021 № 220 про звільнення її з 28.10.2021 із посади бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України та поновити її на посаді бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності КНП «ХЦПМСД» Хмільницької міської ради або зобов`язати відповідача працевлаштувати її; 2) стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.10.2021 по день поновлення на роботі або виплатити середню заробітну плату із моменту звільнення з роботи до працевлаштування; стягнути з відповідача на її користь 6000 грн понесених витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22 березня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наказ відповідача про звільнення позивача є правомірним та обґрунтованим, а також те, що позивач не має статусу «одинока матір» та, відповідно, гарантій, встановлених ч. 3 ст. 184 КЗпП України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та позиції учасників справи у відзивах на неї та у судовому засіданні

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить рішенняХмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22 березня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на невідповідність рішення суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що звертаючись до суду з позовом вона посилалась на те, що відповідачем при звільненні не було враховано встановлені у законодавстві гарантії для жінки, яка самостійно, без батька виховує дитину віком до чотирнадцяти років(одинока матір). Однак суд першої інстанції не дав належної дослідженим доказам та прийшов до помилкового висновку, що оскільки батько дитини не був позбавлений батьківських прав, сплачує аліменти, то у ОСОБА_3 відсутній статус одинокої матері.

23 травня 2022 року на адресу Вінницького апеляційного суду від представника відповідача КНП «ХЦПМСД» Хмільницької міської ради - Чешковського В.А. та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції повністю відповідає нормам матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін.

В судовому засіданні представник відповідача КНП «ХЦПМСД» Хмільницької міської ради та третьої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_4 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

17 червня 2022 року від позивачки ОСОБА_1 надіслала до Вінницького апеляційного суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи у її відсутність, подану апеляційну скаргу підтримує просить її задовольнити.

Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість проведення судового розгляду у відсутність осіб, які не з`явилися.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги дійшов висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з огляду на таке.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Встановлено, що позивач з 03.06.2014 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 , їх шлюб розірвано рішенням суду від 29.10.2018, від шлюбу мають сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні (а.с. 9, 21-22).

Згідно довідки голови вуличного комітету № 08-21/1415 від 17.11.2021 (а.с. 22), а також довідки КЗ "НВК: ЗОШ І-ІІІ ступенів-гімназія № 1 м. Хмільник Вінницької області" № 43 від 15.11.2021 (а.с. 23) вихованням дитини займається мати, батько дитини участі у вихованні сина не приймає, батьківські збори не відвідує.

Записами в трудовій книжці, а також відповідними наказами відповідача підтверджено, що позивач з 01.07.2016 перебувала у трудових відносинах із відповідачем на посаді бухгалтера, з 25.07.2017 була переведена на посаду економіста, з 01.03.2019 переведена на посаду бухгалтера тимчасово на період відпустки по догляду за дитиною до 3-х років основного працівника, з 30.06.2020 переведена на посаду бухгалтера тимчасово на час відпустки по догляду за дитиною до 3-х років ( ОСОБА_7 ), з 11.05.2021 продовжено трудову угоду на час відпустки по дог0ляду за дитиною ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) до 4-х років ( ОСОБА_7 ). Також позивачеві у вересні 2021 позивачу надано додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів, як одинокій матері (а.с. 7-8, 10-18, 20, 28-36, 78-83, 88-98, 109).

Наказом № 220 від 28.10.2021 трудовий договір припинено, звільнено позивача на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку, а саме у зв`язку з виходом на роботу 29.10.2021 основного працівника (а.с. 19, 99).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 вказала, що вона знайома із позивачем близько 5 років та їй відомо, що позивач самостійно виховує сина, водить сина до школи, на гуртки.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 вказала, що вона є сусідкою позивача, яка розлучена та самостійно виховує сина. Батько дитини разом із позивачем не проживає. У розмові позивач повідомила, що батько сплачує аліменти на утримання дитини.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною першою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Підставою для укладення строкового трудового договору є заява працівника про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

Таким чином, порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий самий, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений як у заяві працівника про прийняття на роботу, так і в наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформлюється цей трудовий договір.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.

За змістом частини першої статті 18 Закону України «Про відпустки» після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Підприємство, установа, організація за рахунок власних коштів може надавати одному з батьків дитини частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості (частина друга статті 18 Закону України «Про відпустки»).

Вказані норми також узгоджуються, як із частиною третьою статті 179 КЗпП України якою передбачено, що за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства, так із частиною четвертою статті 179 КЗпП України, якою передбачено, що підприємства, установи та організації за рахунок власних коштів можуть надавати одному з батьків дитини частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості.

Результат аналізу зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що отримання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також відпустки для догляду за дитиною більшої тривалості є правом особи, яке вона може реалізувати шляхом дострокового припинення відпустки у будь-який час до досягнення дитиною трирічного віку, а також до закінчення відпустки для догляду за дитиною більшої тривалості.

Подібний за змістом правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 у справі № 243/2206/19.

Приймаючи до уваги те, що між позивачем та відповідачем був укладений строковий трудовий договір, факт укладення котрого відображений як у заявах позивача (а.с. 17, 97), так і в наказах відповідача (а.с. 18, 98), строк даного трудового договору встановлений за погодженням сторін та обставин про продовження дії трудового договору на невизначений строк не встановлено, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач, перебуваючи на посаді основного працівника на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею чотирьох років, достовірно знала та усвідомлювала те, що в разі виходу основного працівника із відпустки по догляду за дитиною, тобто закінчення строкового договору, буде звільнена з посади відповідно до чинного законодавства, а тому наказ відповідача від 28.10.2021 № 220 є правомірним та обґрунтованим, а доводи позивача про неправомірність її звільнення на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України та продовження дії трудового договору на невизначений строк є неспроможними.

В судовому засіданні позивач підтвердила, що писала заяву від 27.04.2021 щодо продовження їй трудового договору на посаді бухгалтера з 11.05.2021 на час відпустки по догляду за дитиною до 4 років ОСОБА_7 (а.с. 97), що спростовує доводи наведені у позовній заяві щодо відсутності такої заяви.

При цьому, доводи позивача про те, що після закінчення відпустки по догляду за дитиною основний працівник не стала до праці та перебувала у відпустці без збереження заробітної плати за згодою сторін не впливають на висновки суду щодо правомірності звільнення позивача, оскільки право на відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін та порядок її надання закріплене ст. 84 КЗпП України, ст. 26 Закону України "Про відпустки" і дотримані відповідачем.

Доводи позивача про те, що відповідачем при її звільненні не враховано положення ч. 3 ст. 184 КЗпП України є необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9 одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька. Одержання жінкою аліментів від батька дитини, ведення з ним спільного господарства позбавляє статусу одинокої матері.

Підставою для отримання статусу одинокої матері є відсутність запису про укладення шлюбу або наявність свідоцтва про розірвання шлюбу. Втім, свідоцтва недостатньо, необхідно також підтвердити факт того, що батько справді не бере участі у вихованні дитини.

Під час розгляду справи встановлено, що позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі, від якого має на утриманні дитину віком до чотирнадцяти років, яка проживає разом з нею. У свідоцтві про народження дитини наявний запис про батька дитини (а.с. 9, 21-23).

При цьому, подані позивачем на підтвердження наявності статусу "одинока матір" довідка голови вуличного комітету, а також довідка КЗ "НВК: ЗОШ І-ІІІ ступенів-гімназія № 1 м. Хмільник Вінницької області" (а.с. 22, 23) про те, що вихованням дитини займається мати, а батько дитини участі у вихованні сина не приймає, батьківські збори не відвідує не є достатніми доказами того, що батько не приймає участі у вихованні дитини. При тому, що з наданих у судовому засіданні пояснень позивача та показань свідка ОСОБА_9 , встановлено, що батько дитини виконує обов`язок утримувати дитину (сплачує аліменти) та спілкується з нею, тобто те, що батько не приймає участі у вихованні і утриманні дитини є недоведеним. Позивачем не надано доказів позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав щодо сина. У свою чергу факт розірвання шлюбу між батьками, згідно з ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України, як і проживання окремо від дитини не впливає на обсяг прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

При цьому, суд вважає необґрунтованими посилання позивача на правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 20.01.2021 по справі № 569/15473/17, від 20.10.2021 по справі № 127/15014/20, оскільки у вказаних справах мали місце обставини за яких батько утримував дитину, однак не приймав участі у її вихованні, натомість у даній справі факт того, що батько не приймає участі у вихованні дитини є недоведеним.

Колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції що доводи позивача про наявність статусу "одинока матір" у зв`язку із наданням їй додаткової оплачуваної відпустки, є неспроможними, оскільки чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити матері, що виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки, а тому надання відповідачем позивачу додаткової соціальної відпустки, за відсутності інших доказів, не підтверджує наявність у позивача статусу "одинока матір".

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги встановлені обставини, зокрема те, що наказ відповідача про звільнення позивача є правомірним та обґрунтованим, а також те, що позивач не має статусу «одинока матір» та, відповідно, гарантій, встановлених ч. 3 ст. 184 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову повністю.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки вони зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанцій, власного тлумачення скаржником вимог чинного законодавства та характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22 березня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

О.С. Панасюк