КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2022 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 362/3415/21

номер провадження №22-ц/824/4272/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2021 року /суддя Марчук О.Л./

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача за договором позики грошових коштів у сумі 368 920 гривень 00 копійок, 3 % річних у розмірі 5 093, 96 грн, інфляційних збитків у розмірі 22 651, 69 грн та відсотків за користування чужими грошовими коштами у розмірі 11 325, 01 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с.86-87/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції не врахував, що факт передачі грошових коштів у борг може не співпадати із датою складання розписки, а тому формулювання ОСОБА_2 у розписці «підтверджую дебіторську заборгованість» повністю співпадає із тією обставиною, що грошові кошти були отримані до написання розписки. Зазначене формулювання повністю допустиме, враховуючи положення ст. 627 ЦК України щодо вільного волевиявлення умов договору. Крім того, у розписці чітко зазначено, що відповідач зобов`язується повернути ОСОБА_1 грошові кошти до 17 січня 2021 року. Вищезазначене, не було враховано судом першої інстанції, висновки суду, що спірна розписка не підтверджує грошове зобов`язання є хибними, оскільки в розписці чітко зазначено кому, коли та яку суму має бути повернуто боржником.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів. Вказувала, що зі змісту розписки не убачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме у борг. В свою чергу відповідач заперечував отримання у борг будь-яких коштів та наявності зобов`язання повернути їх, а розписки були написані на підтвердження дебіторської заборгованості, тобто боргу покупців підприємства, на якому працював відповідач. На даному підприємстві було запроваджену «систему гарантування повернення коштів контрагентами», а саме менеджерів зобов`язували писати боргові розписки за залишком боргів контрагентів, з яким він співпрацює. Зазначена обставина підтверджується змістом самої розписки, в якій зазначається, що відповідач підтверджує саме дебіторську заборгованість. Крім того, вказані обставини підтверджуються відповідною бухгалтерською документацією, і позивач, представляючи інтереси товариства, не позбавлений можливості стягувати вказані борги у визначений законом спосіб з належних боржників, а саме контрагентів, за якими рахується борг.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулась також з заявою про розгляд справи у її відсутності та відсутності її довірителя.

Позивач в судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлений належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що позивач, в обґрунтування позовних вимог, посилається на розписку відповідача від 30 грудня 2020 року.

За змістом вказаної розписки відповідача від 30 грудня 2020 року: « ОСОБА_2 підтвердив дебіторську заборгованість в сумі 368 920 гривень зобов`язався повернути ОСОБА_1 до 17.01.2021 року. У випадку порушення строку повернення отриманої суми грошей питання про їх повернення буде розглядатися по домовленості сторін а у випадку виникнення спору в судовому порядку …» /а.с. 66/.

Тобто, відповідач у даній розписці відобразив такі факти:

- підтвердив дебіторську заборгованість в сумі 368 920 гривень 00 копійок;

- зобов`язався повернути позивачу до 17.01.2021 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно вказував, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Дослідивши та проаналізувавши зміст вказаної розписки від 30 грудня 2020 року, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позики грошових коштів між сторонами не було, а тому, у відповідача не виникло зобов`язання повернути позивачу таку ж суму грошових коштів (суму позики), оскільки договір позики між сторонами, відповідно до статті 1046 ЦК України - не укладався.

Відповідно до частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, позивачем під час розгляду справи не доведено факту отримання відповідачем зазначеної суми грошових коштів саме в борг із зобов`язанням їх повернення, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що розписка, на думку позивача, підтверджує позику, апеляційним судом відхиляються з огляду на те, що за змістом розписки відсутня констатація факту отримання відповідачем від позивача у борг грошових коштів в зазначеній сумі.

У вказаній розписці констатована відповідачем наявність дебіторської заборгованості в сумі 368 920 гривень 00 копійок, що не свідчить про факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів у вказаній сумі, оскільки розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, висновків суду не спростовують.

Крім того, апеляційний суд враховує також і те, що, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-63 цс13, від 02.07.2014 р. у справі № 6-79цс14 та у справах № 464/3790/16, № 524/4946/16.

Зі змісту розписки вбачається, що відповідач підтвердив дебіторську заборгованість, за змістом відзиву у справі, борг покупця підприємства, на якому працював відповідач, на користь чого також свідчить відповідна бухгалтерська документація.

Відповідно до Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 10 "Дебіторська заборгованість" затвердженого наказом Мінфіну від 08.10.1999 р. № 237, дебіторська заборгованість - сума заборгованості дебіторів підприємству на певну дату, дебітори - юридичні та фізичні особи, які внаслідок минулих подій заборгували підприємству певні суми грошових коштів, їх еквівалентів або інших активів.

Даним позовом спосіб захисту позивач визначив як стягнення позики за договором між двома фізичними особами, що не підтверджується дослідженими обставинами справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм процесуального та матеріального права, яке призвело до неправильного ухвалення рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: