Номер провадження: 22-ц/813/1686/22
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року вцивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

18.06.2018 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , уточнена 12.09.2018 року, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивач просила:

- визнати недійсним договору купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 04.08.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною Вікторією Іванівною, реєстровий № 1883;

- визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 наступного майна: квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; автомобіля марки Honda Civic, д/н НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 ; автомобіля марки Honda Accord, д/н НОМЕР_3 , 2003 року випуску;

- визнати в порядку поділу майна набутого за час шлюбу за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права власності за кожним на 1/2 частину квартири за наступною адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати в порядку поділу майна набутого за час шлюбу за ОСОБА_3 права власності на автомобіль марки Honda Civic, д/н НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 ;

- покласти судові витрат на ОСОБА_1 , та стягнення на користь ОСОБА_3 сплаченого судового збору.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 20 жовтня 2001 року між нею та відповідачем 1 - ОСОБА_1 , укладено шлюб, який був зареєстрований у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, про що зроблено актовий запис № 1137. Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 30.04.2014 року вказаний шлюб розірвано (т.1, а.с.90-96).

21.01.2020 року на електрону адресу суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Джулай Д.О. про об`єднання справ в одне провадження, в якому просив об`єднати в одне провадження цивільну справу №522/10571/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного сумісного майна подружжя та цивільну справу №522/170/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 автомобіля, посилаючись на те, що позовні вимоги даних справ стосуються одних і тих же сторін, однорідність та взаємовиключність позовних вимог, крім того, позовні вимоги обох позивачів у справах ґрунтуються на однакових доказах та обґрунтуваннях.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня 2020 року вказані справи об`єднанні в одне провадження.

Згідно обґрунтувань зустрічного позову ОСОБА_1 зазначав, що за час шлюбу вони із ОСОБА_3 набули у спільну сумісну власність - автомобіль марки Honda Civic, д/н НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , та просить суд визнати за ним право власності на 1/2 указаного автомобіля без його реального поділу (т.2, а.с.108-132).

09 липня 2020 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси (головуючий-суддя Домусчі Л.В.) позов ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 )до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_1 ) про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири задоволено. Визнано недійсним Договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 04.08.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною Вікторією Іванівною, зареєстровано в реєстрі № 1883. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 наступне майно: квартира за адресою: АДРЕСА_1 , заг. пл.. 57,9 кв.м., житл. пл.. 45,2 кв.м.; автомобіль марки Honda Civic, д/н НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 ; автомобіль марки Honda Accord, д/н НОМЕР_3 , 2003 року випуску. Поділено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано: за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності за кожним на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , заг. пл.. 57,9 кв.м., житл. пл.. 45,2 кв.м.; за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки HondaCivic, д/н НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 . Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у сумі 8 810,00грн. (вісім тисяч вісімсот десять гривень 00 копійок) (т.2 а.с.162-166).

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя відмовлено (а.с. 191-198).

06 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з апеляційною скаргою на рішення від 09 липня 2020 року. Апелянт вважає вказане рішення таким, що було ухвалено з чисельними порушеннями норм матеріального та процесуального права. Зокрема апелянт зазначає, що посилання суду першої інстанції на обізнаність відповідача про подану ОСОБА_3 позовну заяву хибними, звертає увагу, що факт звернення когось до суду є лише проявом реалізації права на судовий захист та не призводить до настання будь-яких наслідків, тим паче не створює обмежень у розпорядженні майном належне особам. Про існування ухвали ж суду про забезпечення позову на момент вчинення договору купівлі-продажу від 04 серпня 2018 року ОСОБА_1 відомо не було. Окрім того, апелянт вважає, що посилання суду на вищенаведені обставини як на мотиви задоволення позову виходять за межі позову. Також суд першої інстанції не прийняв до увагу надання позивачем згоди на відчуження спірної квартири у формі нотаріально посвідченої заяви, а також суперечливість поведінки позивачки, що проявилась у формі заяви про відмову від продажу квартири, яка на думку апелянта є недобросовісною. Апелянт вважає, що наведена заява не створює жодних прав та обов`язків для сторін правочину, нотаріальна посвідчена згода позивачки скасована не була, відтак взагалі сумнівним є порушення прав позивачки відповідним договором купівлі-продажу. Також представник ОСОБА_1 посилається на безпідставність незастосування судом першої інстанції строку позовної давності до вимог щодо спірного автомобіля, оскільки обізнаність позивача про порушення її прав презюмується, а неможливість її довідатись про відповідне порушення ОСОБА_3 доведено не було. Окрім того, суд першої інстанції не звернув уваги на приписи законодавства, відповідно до яких у даному випадку на транспортний засіб не може бути визнано власність одного з подружжя, оскільки він є спільною сумісною власністю, а відтак підлягає поділу. На підставі викладеного апелянт просить скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі, позов ОСОБА_1 задовольнити (а.с.170-180).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Учасники провадження про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи, про розгляд справи за відсутності або про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції до суду не подавали. 03.08.2022 на електронну пошту апеляційного суду ОСОБА_3 направила клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. При цьому, апеляційний суд враховує, що справа тривалий час перебуває на розгляді в проваджені судів та сторони були забезпечені повним обсягом процесуальних прав на подання додаткових пояснень, клопотань тощо по суті справи.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що:

- ухвалою суду від 23 червня 2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 . Ухвалою суду від 25 червня 2018 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрована на ім`я ОСОБА_1 - до розгляду справи по суті. Копію ухвали для виконання направлено до Управління державної реєстрації юридичного Департаменту ОМР, банкам та сторонам для відома. Вказану ухвалу зареєстровано 27.06.2018 року та оприлюднено 03.07.2018 року. Враховуючи той факт, що Відповідач 1 у наданому суду відзиві на позовну заяву від 10 серпня 2018 року визнав факт отримання ним 23 липня 2018 року копії позовної заяви та Ухвали суду від 23 червня 2018 року, суд дійшов висновку, що станом на 04.08.2018 року - дату Договору купівлі продажу реєстровий № 1883, - ОСОБА_1 , було достовірно відомо про наявність спору щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;

-право на позов у позивача виникло тоді, коли ОСОБА_3 , дізналась про порушення свого права власності, а саме з травня 2018 року (лист від 24.05.2018 року);

-майно - квартира за адресою: АДРЕСА_1 , ринковою вартістю - 1 606 482,00грн.; автомобіль марки Honda Accord, д/н НОМЕР_3 , 2003 року випуску, ринковою вартістю - 231 512,00 грн.; автомобіль марки Honda Civic, д/н НОМЕР_1 , 2006 року випуску, ринковою вартістю - 223 750,00 грн., було придбане сторонами за спільні кошти під час перебування їх у шлюбі, спільного проживання та ведення сумісного господарства, а отже на це майно поширюється режим спільної сумісної власності подружжя;

-продаж відповідачем ОСОБА_1 квартири за адресою: АДРЕСА_1 на користь відповідача 2 ОСОБА_4 , за Договором купівлі продажу від 04.08.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною Вікторією Іванівною, зареєстрований в реєстрі № 1883, є дією, спрямованою на позбавлення позивача за первісним позовом права на частку спільної сумісної власності на це нерухоме майно. Суд зважає на той факт, що продаж нерухомого майна був вчинений при наявності спору щодо спірного майна, тобто без її згоди та дії судового рішення про накладення арешту на таке нерухоме майно.

Тому суд вирішив задовольнити первісні позовні вимоги та відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу з таких підстав.

Предмет судового розгляду

В рамках даної справи розглядається два позови: ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про:

- визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 04.08.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною Вікторією Іванівною, реєстровий № 1883;

- визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 наступного майна: квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; автомобіля марки Honda Civic, д/н НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 ; автомобіля марки Honda Accord, д/н НОМЕР_3 , 2003 року випуску;

- визнання в порядку поділу майна набутого за час шлюбу за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права власності за кожним на 1/2 частину квартири за наступною адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнання в порядку поділу майна набутого за час шлюбу за ОСОБА_3 права власності на автомобіль марки Honda Civic, д/н НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 .

Та позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 автомобіля Honda Civic, д/н НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 без його реального поділу (т.2, а.с.108-132).

Нормативно-правове регулювання

За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Згідно із статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Фактичні обставини справи

20 жовтня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено шлюб, який був зареєстрований у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, про що зроблено актовий запис № 1137 про що свідчить Свідоцтво про шлюб Серія НОМЕР_7 від 20 жовтня 2001 року (т. 1, а.с. 7).

В шлюбі сторони придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; автомобіль марки Honda Accord, д/н НОМЕР_3 , 2003 року випуску; автомобіль марки Honda Civic, д/н НОМЕР_1 , 2006 року випуску.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 30.04.2014 року у справі № 522/3175/14-ц вказаний шлюб розірвано (т. 1, а.с. 8-9).

18.06.2018 ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, в тому числі, квартири АДРЕСА_3 . Ухвалою від 23.06.2018 було відкрито провадження в справі (т. 1, а.с. 35).

12.09.2018 ОСОБА_3 подала заяву про зміну предмету позову та, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_4 була відчужена ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 04.08.2018 ОСОБА_5 , просила визнати недійсним вказаний договір та здійснити поділ спільного майна подружжя (т. 1, а.с. 40-43).

Оцінка апеляційного суду. Щодо квартири

Під час перебування в шлюбі ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 18 травня 2005 року, р№ У-168 посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К. придбав квартиру АДРЕСА_5 , що також підтверджується інформаційною довідкою №125029364 від 23.05.2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (т. 1, а.с. 11-12).

18.06.2018 ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, в тому числі, квартири АДРЕСА_3 . Ухвалою від 23.06.2018 було відкрито провадження в справі (т. 1, а.с. 35).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.06.2018 було задоволено заяву позивача та накладений арешт на спірну квартиру. Вказана ухвала направлена Управлінню державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради (т. 1, а.с. 38).

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 отримав ухвалу від 23.06.2018 та повістку про виклик до суду на 31.08.2018 на 9:20 год (т. 1, а.с. 45).

Відповідно до листа відділу правового забезпечення Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради № 22924/18 від 02.08.2018 визначений ухвалою арешт не був зареєстрований з причин не зазначення уповноваженої особи для належного подання та оформлення заяви про накладення арешту (т. 1, а.с. 48).

Як правильно звернув увагу суд першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що 23.07.2018 він отримав копію позовної заяви та копію ухвали про відкриття провадження в справі від 23.06.2018. Тобто, ОСОБА_1 було відомо про існування спору про поділ спірної квартири як спільного сумісного майна подружжя (т. 1, а.с. 35-38).

Разом з тим, 04.08.2018 року згідно Договору купівлі продажу посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною Вікторією Іванівною, зареєстрований в реєстрі № 1883, ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_4 купила квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за 1 222 779 грн (т. 1, а.с. 149-151).

Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 42389396 від 04.08.2018 року, за яким право власності зареєстровано за ОСОБА_4 .

Стаття 124 Конституції України встановлює принцип обов`язковості судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). За ч. 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За нормами частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Відчуження об`єкта нерухомості під час дії арешту суду та заборони на його відчуження - є протиправним, тобто таким, що порушує публічний порядок, незалежно від того, що інформація про арешт була відсутня у відповідному державному реєстрі.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника). За п. 11 ст. 153 ЦПК України оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Вказане узгоджується з позицією ВП ВС в постанові від 05.06.2018 в справі № 543/730/14 та КЦС ВС в постанові від 11.03.2020 в справі № 404/6619/17.

За обставинами даної справи ОСОБА_6 відчужив спірну квартиру за наявності в нього інформації, що вказана квартира являється предметом судового розгляду в рамках спору про поділ спільного майна подружжя. Тобто, такими діями відповідач фактично допустив порушення ст.ст. 215,228 ЦК України, що є підставою для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Для визнання наслідків нікчемного правочину апеляційний суд констатує порушення ст. 228 ЦК України.

Апеляційний суд зауважує, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Як було вище зазначено, ОСОБА_1 відчужив спірну квартиру ОСОБА_5 , яка є його донькою.

Тобто, укладений договір купівлі-продажу має характер фраудаторного правочину, що є додатковою кваліфікуючою підставою для визнання недійсним вказаного договору.

Доводи апелянта щодо того, що на момент укладення спірних договорів ухвала судді про забезпечення позову ще не перебувала на виконанні органів державної виконавчої та реєстраційної служб, не має правового значення, оскільки за змістом статті 153 ЦПК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, ухвала про забезпечення позову виконується негайно, а її оскарження не зупиняє виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Щодо згоди на відчуження квартири

За ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно зі ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути складений письмово, а у визначених законом випадках - нотаріально посвідчений (висновки Верховного Суду у справі № 643/6453/15). Предметом цього правочину за частиною першою та другою статті 369 ЦК України є передання права розпорядження спільним майном одним співвласником іншому.

На односторонні правочини поширюються положення статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Це означає, що кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Згода одного з подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину щодо розпорядження спільним майном, як односторонній правочин, є чинною, до моменту її скасування (відкликання) (постанова КЦС ВС від 22.09.2021 в справі № 243/14645/19).

Відповідно до ч. 1 ст. 214 ЦК України особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту.

За ч. 3 ст. 214 ЦК України відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин.

В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_3 від 12.04.2017, якою вона надала згоду ОСОБА_1 , своєму колишньому чоловіку, на продаж на умовах за його розсудом та за ціну, йому відому квартири АДРЕСА_3 . При цьому, ОСОБА_3 , фактично погодилась з тим, щоб умови та суми майбутнього договору купівлі-продажу, попереднього договору та будь-яких інших додаткових угод до нього визначались ОСОБА_1 самостійно (т. 1, а.с. 152).

Разом з тим, 18.05.2018 вказана нотаріальна згода була відкликана: ОСОБА_3 подала до ГТУЮ в Одеській області заяву, якою повідомила, що відкликає згоду від 12.04.2017 та відмовляється від продажу спірної квартири (т. 1, а.с. 165).

18.06.2018 позивачка звернулась до суду з позовом про поділ спірної квартири. 25.06.2018 ухвалою суду першої інстанції на спірну квартиру був накладений арешт. А 04.08.2018 ОСОБА_1 відчужив спірну квартиру своїй доньці ОСОБА_5 .

Отже, оскільки згода на розпорядження спірною квартирою була відкликана відповідно до вимог цивільного законодавства, волевиявлення ОСОБА_3 на відчуження квартири її колишнім чоловіком було відсутнє, що є додатковою кваліфікуючою обставиною для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири.

Щодо спірних автомобілів

За час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 набули у спільну сумісну власність:

- автомобіль марки Honda Accord, д/н НОМЕР_3 , 2003 року випуску, який був зареєстрований за ОСОБА_1 .

- автомобіль марки Honda Civic, д/н НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , зареєстрований 22.01.2015 за ОСОБА_3 , згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_8 .

Апеляційний суд зауважує, що як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами в процесі розгляду справи, автомобіль марки Honda Accord, д/н НОМЕР_3 , 2003 року випуску перебував у фактичному володінні ОСОБА_1 , а автомобіль марки Honda Civic, д/н НОМЕР_1 , 2006 року випуску ОСОБА_3 .

Як вбачається з матеріалів справи згідно листа Територіального сервісного центру № 5152 від 24.05.2018 року № 31/15/5152-1084, автомобіль Honda Accord, д/н НОМЕР_3 , 2003 року випуску був зареєстрований за ОСОБА_1 10.12.2003 року та перереєстрований на іншого власника 15.05.2014 року (т. 1, а.с. 13).

Як роз`яснив КЦС ВС в своїй постанові від 30.01.2019 в справі № 158/2229/16 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

Отже, оскільки автомобіль Honda Accord, д/н НОМЕР_3 , 2003 року випуску був відчужений, то при поділі спільного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_3 має враховуватися його вартість, встановлена на підставі оцінки майна.

Тому, що позовна вимога ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобілю Honda Accord, д/н НОМЕР_3 , 2003 року випуску, який був зареєстрований за ОСОБА_1 , не підлягає задоволенню.

Згідно Звіту №02/05 Про оцінку транспортного засобу від 31.05.2018 року, проведеного ТОВ «Оціночна фірма «АБАКУС» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, виданий Фондом державного майна України, № 186/18 від 02.03.2018року) ринкова вартість вказаного автомобілю станом на 15.05.2014 року становила 231 512,00 грн (т. 1, а.с. 14-20).

Докази проведення альтернативних оцінок майна матеріали справи не містять та сторонами до суду не подавались.

Отже, фактично з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню компенсація за автомобіль в сумі 115 756 грн.

Разом з тим, як було вище вказано, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебуваючи в шлюбі набули у власність ще один автомобіль - автомобіль марки Honda Civic, д/н НОМЕР_1 , 2006 року випуску.

Вказане майно є спільною сумісною власністю та на теперішній час зареєстровано на ОСОБА_3 . Фактично вказане майно може бути поділено між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Згідно Звіту №1-05/18 Про оцінку транспортного засобу від 31.05.2018 року, проведеного ТОВ «Оціночна фірма «АБАКУС» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, виданий Фондом державного майна України, № 186/18 від 02.03.2018року), ринкова вартість вказаного автомобілю становить 223 750,00 грн (т. 1, а.с. 22-28).

1/2 частина вказано автомобілю в грошовому еквіваленті становить 111 875 грн.

Отже, 1/2 частка відчуженого ОСОБА_1 автомобілю Honda Accord, д/н НОМЕР_3 фактично дорівнює 1/2 частці автомобілю Honda Civic, д/н НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 вказаної статті передбачений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Разом з тим вказаний перелік не є вичерпним, що логічно випливає зі змісту частини 3 статті: суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Одночасно, частина друга статті встановлює, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Враховуючи вище наведене, керуючись чинними положеннями процесуального законодавства, з метою встановлення балансу та ефективного захисту прав та інтересів сторін, в контексті встановлених обставин справи, в тому числі обставин фактичного володіння автомобілями та відчуження одного з них, зважаючи на те, що ОСОБА_3 належить компенсація за відчужений автомобіль в розмірі, який дорівнює 1/2 частці автомобілю, який перебуває в її фактичному володінні, апеляційний суд вважає за можливе застосувати в цій справі взаємозарахунок позовних вимог. Тобто, визнати право власності ОСОБА_3 на автомобіль Honda Civic, д/н НОМЕР_1 , 2006 року випуску. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. Отже, в зв`язку із визнаннями права власності ОСОБА_3 на автомобіль Honda Civic, д/н НОМЕР_1 , 2006 року випуску, компенсація за відчужений автомобіль Honda Accord, д/н НОМЕР_3 , 2003 року випуску на її користь не підлягає стягненню.

На підставі вище наведеного апеляційний суд частково приймає до уваги доводи апеляційної скарги та змінює та доповнює оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині мотивування.

Щодо інших доводів апеляційної скарги

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. За ч. 3 цієї статті до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

12.09.2018 позивачка подала до суду заяву про зміну предмету позову та просила суд, окрім іншого, визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 04.08.2018.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Отже зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.

Крім того, як роз`яснив КГУ ВС в своїй постанові від 22.07.2021 в справі № 910/18389/20 особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

Враховуючи наведене, оскільки за обставинами даної справи позивачем було змінено, а фактично доповнено, позовні вимоги в зв`язку з появою нових фактичних обставин, які мають значення для справи, а також були збережені обставини та вимоги, на які вона посилалась при первісній подачі позову, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта в цій частині.

Щодо доводів про порушення строку позовної давності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. А визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (постанова КЦС ВС від 08.10.2021 в справі № 753/18448/17).

На підтвердження обставин, які б свідчили, що позивачка за первісним позовом була обізнана про порушення її прав та підтверджували точний період, в який позивачка могла дізнатися про таке порушення ОСОБА_1 відповідних доказів до суду не надав. Більш того, факт того, що станом на 12.04.2017 ОСОБА_3 надала згоду на продаж спірної квартири своєму колишньому чоловіку підтверджує, що позивачка не знала про порушення своїх прав. З позовом до суду ОСОБА_3 звернулась 18.06.2018, тобто в межах строку позовної давності. З огляду на вище вказане, оскільки відповідач за первісним позовом не надав доказів на підтвердження пропуску строку позовної давності, апеляційний суд відхиляє такі доводи апелянта. При цьому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо початку строку позовної давності щодо поділу автомобілів, оскільки як посилається позивач, про порушення права їй стало відомо з листа Територіального сервісного центру № 5152 від 24.05.2018. Вказане не було спростовано в процесі розгляду справ.

Відповідно до положень ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ч.ч. 3-5 цієї статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Учасникам справи був наданий повний обсяг процесуальних прав, в тому числі на стадії апеляційного розгляду справи, задля доведення/спростування фактів та обставин з метою всебічного встановлення фактичних обставин справи та правильного вирішення справи по суті заявлених позовних вимог.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу та на підставі ст. 376 ЦПК України змінює та доповнює оскаржуване рішення в частині мотивування.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року змінити та доповнити в частині мотивування, в іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня постановлення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький