Житомирський апеляційний суд
Справа №294/1008/21 Головуючий у 1-й інст. Мандро О. В.
Категорія 76 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА
10 лютого 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Трояновської Г.С.
суддів: Микитюк О.Ю., Павицької Т.М.
з участю секретаря судового засідання Ляшук М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 294/1008/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 09 вересня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Мандро О.В. у м. Чуднові
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
В обгрунтування позовних вимог зазначила, що вона є співвласником житлового будинку, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 . У цьому будинку зареєстрований її колишній чоловік, з яким вона однією сім`єю не проживає, оскільки шлюб розірвано 24.03.2021. Реєстрація відповідача в будинку перешкоджає їй вільно володіти, користуватись та розпоряджатись житлом, користуватись пільгами. Вона несе зайві витрати по сплаті комунальних послуг та інших платежів.
На підставі ст. 16,391, 405 ЦК України позивач просила задовольнити позов.
Рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 .

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги відповідач обгрунтовує тим, що проживав у спірному будинку понад 13 років з позивачем та сином. За його кошти (30 000доларів) будинок був повністю відремонтований. Зазначає, що він їздив на заробітки за кордон, проте через кожні три місяці повертався в Україну та не міг бути відсутнім більше зазначеного періоду.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнала, пояснила, що проживала у спірному будинку разом з ОСОБА_2 , якого було вселено в житло як члена сім`ї (чоловік), та сином. Вона разом з чоловіком їздила на заробітки за кордон, а тому ремонт будинку здійснювався за їх спільні кошти, а не лише за кошти чоловіка. До того ж будинок не перебував у занедбаному стані, про що зазначається в апеляційній скарзі. На теперішній час вона з ОСОБА_2 розлучена. В будинку він не проживає, а тому підлягає зняттю з реєстрації

Представник ОСОБА_1 адвокат Геращенко Т.В. проти доводів апеляційної скарги заперечила, надала пояснення аналогічні викладеному у позовній заяві та рішенні суду.

ОСОБА_2 до апеляційного суду не з`явився, в апеляційній скарзі просив розглядати справу за його відсутності.

Треті особи до апеляційного суду також не з`явились, подали заяви про розгляд справи без їх участі. Вважали доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить позивачу та третім особам на праві спільної часткової власності, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 30 вересня 2009 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25125006 від 25.01.2010, виданим комунальним підприємством «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради (а.с.8,9).

Рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 24.03.2021, яке набрало законної сили 24.04.2021, шлюб, зареєстрований 09.09.2009 Будичанською сільською радою Чуднівського району Житомирської області, актовий запис №3, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.15).

Відповідно до довідки №836 від 12.05.2021, виданої Чуднівською міською радою Житомирської області, відповідач проживає та зареєстрований в зазначеному будинку (а.с.10).

Встановлено, що ОСОБА_2 вселився у спірне житло зі згоди співвласників та проживав у ньому як член сім`ї, чоловік ОСОБА_1 .

З пояснень сторін встановлено, що відповідач не проживає у спірному будинку. У позовній заяві позивач зазначає, що з колишнім чоловіком вона не проживає однією сім`єю, оскільки шлюб між ними розірвано ще 24.03.2021.

Відповідач в апеляційній скарзі також зазначає, що він у теперішній час проживає у матері, оскільки за заявою ОСОБА_1 шлюб було розірвано, коли він перебував за кордоном, хоча упродовж 2021 року після того як він приїжджав в Україну позивач нічого не говорила йому про розірвання між ними шлюбу.

Посилаючись на те, що відповідач не проживає у спірному житлі, перешкод у користування жилим приміщенням ні вона, ні члени сім`ї йому не чинили, він не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере та добровільно не бажає знятись із реєстрації, позивач, посилаючись на положення ст. 16, 391, 405 ЦК України, просила визнати позивача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, будучи зареєстрований в будинку, чинить перешкоди позивачу у здійсненні права розпорядження своїм майном, тому його необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що є також одним із способів захисту права власності позивача у справі.

Колегія суддів не може погодитись із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

На обґрунтування заявлених вимог позивач вказувала на те, що вона зі своїм колишнім чоловіком ОСОБА_2 не проживає однією сім`єю, так як шлюб між ними розірвано ще 24.03.2021 року, що є підставою для визнання його втратившим право на користування спірним будинком.

Згідно з ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство).Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Отже колегія суддів апеляційного суду вважає, що у зазначеній справі необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивачки на житловий будинок та право користування цим будинком відповідача, який вже не є членом її сім`ї, проте зареєстрований у цьому будинку та прожив близько 13 років, іншого житла не має.

Крім цього, позивачкою не було доведено факт відсутності відповідача у спірному житловому будинку більше одного року, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що тривалість тимчасової відсутності відповідача у будинку на час звернення з позовом до суду перевищувала строк, зазначений у частині другій статті 405 ЦК України (один рік.).

Так, у позовній заяві позивачка вказує, що не проживає з відповідачем однією сім`єю з часу розірвання шлюбу (24.03.2021 ), тому на момент звернення до суду з цим позовом ( червень 2021 року) строк для застосування ч.2 ст. 405 ЦК України є недостатнім. Інших доказів щодо часу відсутності відповідача у спірному будинку немає.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 16 грудня 2020 року по справі № 289/1344/16-ц.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального закону, а тому згідно приписів ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367-368, 374, 376, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 09 вересня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11.02.2022.

Головуючий Судді