КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/1021/16-ц Головуючий у 1-й інст. - Букіна О.М.
Апеляційне провадження 22-ц/824/1476/2022 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Державної служби інтелектуальної власності України - Довбишевої Ганни Володимирівни та апеляційну скаргу представника Державної організації «Українське агенство з авторських та суміжних прав» - Бойченко Анатолія Васильовича на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби інтелектуальної власності України, Державної організації «Українське агенство з авторських та суміжних прав» про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2016 року позивач звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила визнати незаконним наказ Державної служби інтелектуальної власності України №240-Н від 24.12.2015 року про звільнення позивача з посади Генерального директора Державної організації «Українське агенство з авторських та суміжних прав» та поновити її на роботі на посаді Генерального директора Державної організації «Українське агенство з авторських та суміжних прав» з 24.12.2015 року та стягнути з відповідача Державної організації «Українське агенство з авторських та суміжних прав» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.12.2015 року на день розгляду справи.

Посилалась на те, що позивач на підставі контракту від 17.01.2014 рокуукладеного із Державною службою інтелектуальної власності України, до сфери управління якої входить ДО «Українське агенство з авторських та суміжних прав», та наказу №39-Н від 20.01.2014 року працювала на посаді Генерального директора ДО «Українське агенство з авторських та суміжних прав» з 20.01.2014 року.

У період з 13.10.2015 року по 22.10.2015 року перебувала на лікарняному за станом здоров`я. Проте, відповідач Державна служба інтелектуальної власності України 13.10.2015 року видав наказ № 156-Н про звільнення позивача з займаної посади на підставі п.8 ст. 36 КЗпП України, який було оголошено на загальних зборах співробітників ДО «Українське агенство з авторських та суміжних прав».

15.10.2015 року із ксерокопією наказу позивача було ознайомлено 23.10.2015 року після виходу на роботу.

Не погоджуючись із звільненням позивач звернулася до Солом`янського районного суду м.Києва з позовом про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17.12.2015 року у справі №2-8159/15, визнано незаконним наказ про звільнення з роботи, поновлено позивача на роботі з 13.12.2015 року та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.10.2015 року по 17.12.2015 року, а в задоволенні моральної шкоди - відмовлено.

Позивач вказує, що на виконання рішення суду від 17.12.2015 року, 21.12.2015 року вона приступила до роботи, проте наказ за №239-н про поновлення її на займаній посаді відповідачем було видано лише 23.12.2015 року.

Посилається на те, що 24.12.2015 року при ознайомленні з наказом про її поновлення, що видане на підставі рішення суду від 17.12.2015 року, головний спеціаліст відділу кадрів Державної служби інтелектуальної власності України повідомив її про те, що Голова Державної служби інтелектуальної власності України видала наказ № 240-Н від 24.12.2015 року про звільнення позивача з роботи за вказаною вище посадою.

Вказує на те, що наказ про її звільнення № 240-Н від 24.12.2015 року є незаконним та необґрунтованим.

Посилається на те, що оспорюваний наказ є абсолютно ідентичним за змістом, текстом та підставами звільнення, що і попередній наказ про звільнення № 156-Н від 13.10.2015 року, який відповідно до рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 17.12.2015 року вже визнаний незаконним.

Крім того, позивач посилається на те, що в оспорюваному наказі не вказано конкретні порушення, які позивач допустила при здійснення своєї діяльності на посаді генерального директора та які саме негативні наслідки настали для Агентства.

Вказує на те, що обставини відсутності порушень обов`язків, як Генерального директора, з яким пов`язує Державна служба інтелектуальної власності України її звільнення вже були предметом судового розгляду та відповідно судом була дана оцінка, а тому дані обставини не підлягають доказуванню в порядку ст.61 ЦПК України.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 до Державної служби інтелектуальної власності України, Державної організації «Українське агенство з авторських та суміжних прав» про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено.

Визнано незаконним наказ Державної служби інтелектуальної власності України № 240-н від 24 грудня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади Генерального директора Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді Генерального директора Державної організації «Українське агенство з авторських та суміжних прав» з 24 грудня 2015 року.

Стягнуто з Державної організації «Українське агенство з авторських та суміжних прав» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за вирахуванням суми прибуткового податку та інших обов`язкових платежів з 24 грудня 2015 року по 12 квітня 2016 року в розмірі 66 364 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду представник Державної служби інтелектуальної власності України - Довбишева Г.В. подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Посилалась на те, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Посилається на те, що лист щодо погодження звільнення ОСОБА_1 був зареєстрований у Київській міській державній адміністрації 28 вересня 2015 року, а погодження надійшло до ДСІВ лише 22 жовтня 2015 року. Тобто, Київською міською державною адміністрацією не було дотримано строків погодження звільнення, в результаті чого пропозиція вважалася погодженою.

Крім того, посилається на те, що лист про погодження звільнення, який надійшов від Київської міської державної адміністрації до ДСІВ 22 жовтня 2015 року головою Київської міської державної адміністрації погоджено звільнення позивача з посади Генерального директора до «УААСП».

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Державної організації «Українське агенство з авторських та суміжних прав» - Бойченко А.В. подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Посилається на те, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Посилається на те, що в наказі про звільнення зазначено «звільнити 24 грудня», працівник вважатиметься звільненим з наступного дня після того дня, з якого починається строк звільнення. Тобто, працівник вважається звільненим з 25 грудня .

Крім того, посилається на те, що відповідно до п.2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом від 29.07.1993 року № 58, прямо зазначається, що «днем звільнення вважається останній день роботи».

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2016 року клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про зупинення провадження - задоволено.

Зупинено провадження у справі №760/1021/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Державної служби інтелектуальної власності України, Державної організації «Українське агенство з авторських та суміжних прав» про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до вирішення кримінальної справи № 761/18375/16-к (провадження № 1-кп/761/897/2016) за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 366 КК України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 травня 2022 року провадження у справі за апеляційною скаргою Державної служби інтелектуальної власності України та апеляційною скаргою Державної організації «Українське агенство з авторських та суміжних прав» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби інтелектуальної власності України, Державної організації «Українське агенство з авторських та суміжних прав» про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - поновлено.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

Учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що під час звільнення позивача не були дотримані умови щодо порядку, а також передбачені законом підстави звільнення та представниками відповідачів не було доведено виконання всіх вимог закону під час звільнення позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що 17.01.2014 року між Державною службою інтелектуальної власності України та ОСОБА_1 був укладений Контракт з директором Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав», на підставі якого між сторонами виникли трудові відносини. (а.с.7-8).

Відповідно до п/п 19 п. 4 Положення про Державну службу інтелектуальної власності України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2014 року № 658, ДСІВ здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління ДСІВ.

Згідно з п/ 2 п. 5 Положення ДСІВ здійснює добір кадрів в апарат ДСІВ та на керівні посади на підприємства, в установи та організації, що належать до сфери її управління, формує кадровий резерв на відповідні посади, організовує роботу з підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації державних службовців і працівників апарату ДСІВ.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України, оскільки контракт може укладатися з працівником лише за умови, що він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом.

Наказом Державної служби інтелектуальної власності від 20.01.2014 року № 39-Н позивача призначено на посаду Генерального директора ДО «УААСП» з 20.01.2014 року, строком на п`ять років, по 19.01.2019 року, на умовах, викладених у контракті. (а.с.9).

Відповідно до наказу ДО «УААСП» від 20.01.2014 року № 04/04 позивач приступила до виконання обов`язків Генерального директора ДО «УААСП» з 20.01.2014 року, строком на п`ять років по 19.01.2019 року, на умовах викладених у контракті. (а.с.10).

Наказом ДСІВ від 13.10.2015 року № 156-Н позивач була звільнена з посади Генерального директора ДО «УААСП» з 13.10.2015 року згідно п. 8 ст.36 Кодексу законів про працю України через порушення законодавства та обов`язків, передбачених п.5.3. Контракту з ДСІВ від 17.01.2014 року в результаті чого для ДО «УААСП» настали значні негативні наслідки ( підстава: акт за результатами додаткової перевірки ДО «УААСП» від 23.09.2015 року). (а.с.12).

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17.12.2015 року у справі № 2-8159/15 визнано незаконним наказ про звільнення позивача з роботи, поновлено на роботі з 13.12.2015 року та стягнено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.10.2015 року по 17.12.2015 року, в задоволенні моральної шкоди -відмовлено. (а.с.13-16).

Наказом від 23.12.2015 року за № 239-Н позивача було поновлено на займаній посаді на підставі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17.12.2015 року (а.с.19).

Наказом № 240-Н від 24.12.2015 року позивача було звільнено з 24.12.2015 року з посади Генерального директора Державної організації «Українське агенство з авторських та суміжних прав» згідно п. 8 ст.36 Кодексу законів про працю України через порушення законодавства та обов`язків, передбачених п.5.3. Контракту з ДСІВ від 17.01.2014 року в результаті чого для ДО «УААСП» настали значні негативні наслідки (підстава: акт за результатами додаткової перевірки ДО «УААСП» від 23.09.2015 року, лист до Київської міської державної адміністрації від 24.09.2015 року за № 1-7/7618). (а.с.20).

Підставою для звільнення позивача з роботи стало саме невиконання умов контракту. Умови, які є підставою для звільнення за п.8 ст. 36 КЗпП України, викладені в п.5.3. Контракту.

На правовідносини з приводу працевлаштування ОСОБА_1 поширюються загальні норми законодавства про працю, а також особливості регулювання відносин щодо дії трудового договору визначені Контрактом. В даному випадку - це порядок і підстави звільнення.

З Контракту випливає, та діючим трудовим законодавством передбачено, що як на осіб, працюючих на умовах безстрокового трудового договору, так і на умовах контракту, розповсюджується законодавство про працю. Додатково до підстав звільнення, передбачених трудовим законодавством, для осіб, працюючих на умовах контракту, передбачені додаткові підстави для звільнення, передбачені самим контрактом. В такому разі звільнення і проводиться за п.8 ст. 36 КЗпП України.

Згідно з п. 1.1 Контракту позивач взяла на себе обов`язки безпосередньо та через Дирекцію ДО «УААСП» здійснювати поточне управління (керівництво) ДО «УААСП», забезпечувати її статутну діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за ДО «УААСП» державного майна, а ДСІВ зобов`язувалася створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці позивачки.

Пунктом 5.3. Контракту визначені підстави розірвання контракту з ініціативи Державної служби, у тому числі: а) у разі систематичного невиконання керівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього цим контрактом; б) у разі порушення керівником законодавства чи обов`язків, передбачених контрактом, в результаті чого для ДО «УААСП» настали значні негативні наслідки; в) у разі ліквідації ДО «УААСП».

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року, у тих випадках, коли крім додержання загальних вимог щодо порядку звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу згідно з чинним законодавством на звільнення певних категорій необхідна також згода відповідного органу, вона має бути і в тому випадку, коли за ст. 43-1 КЗпП допускається звільнення без згоди профспілкового органу підприємства, установи, організації (крім ліквідації). Якщо за погодженнями чинного законодавства у цих випадках згода відповідного органу має бути попередньою, суд бере до уваги лише таку згоду, оскільки іншого законом не передбачено.

Відповідно до п.10 Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2013 року № 818, на який в своїх запереченнях посилається представник відповідача ДСІВ, у разі погодження головою місцевої держадміністрації пропозиції щодо погодження звільнення з посади керівника підприємства керівник центрального органу виконавчої влади видає у дводенний строк наказ про звільнення.

Як встановлено з матеріалів справи, пропозиція щодо звільнення позивача з посади генерального директора ДО «УААСП» була направлена на погодження Голові Київської міської державної адміністрації Кличку В.В. за вихідним №1-7/7618 від 24.09.2015 року та стосувалася звільнення позивача відповідно до наказу № 156-Н від 13.10.2015 року, тобто попереднього звільнення позивача.

Судом встановлено, що повторного звернення шляхом направлення пропозиції щодо звільнення позивача з посади генерального директора ДО «УААСП» здійснено не було.

Державною службою інтелектуальної власності України не було дотримано процедури звільнення позивача з займаної посади, що встановлена порядком, оскільки не було направлено погодження та відповідно видання такого наказу мало бути здійснено у дводенний строк після отримання відповідного погодження КМДА.

Підстави звільнення позивача є аналогічним попередньому звільненню за яким Державна служба інтелектуальної власності України отримала згоду голови КМДА не звільняє Державну службу інтелектуальної власності України від дотримання вимог чинного законодавства щодо встановленої процедури погодження та звільнення з займаної посади позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наказ про звільнення позивача за № 240-Н від 24.12.2015 року не можна вважати законним.

Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення" (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Згідно з положеннями ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п.7 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за №14 від 18.12.2009 року, визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК) ( 1618-15 ), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17.12.2015 року , яке набрало чинності 01.03.2016 року, встановлено незаконність наказу про звільнення позивача з підстав передбачених п.8 ст. 36 КЗпП України, не дотримання умов щодо порядку звільнення та не доведення причинно-наслідкового зв`язку між виконанням позивачем обов`язків, покладених контрактом та подіями з якими відповідач пов`язував порушення умов Контракту, в т.ч. Актом за результатами додаткової перевірки Державної організації «Українське агенство з авторських та суміжних прав» від 23.09.2015 року.

Cудом було встановлено відсутність причинно-наслідкового зв`язку між виконанням позивачем обов`язків покладених контрактом та подіями з якими відповідач пов`язував порушення умов контракту, в т.ч. Актом за результатами додаткової перевірки ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» від 23.09.2015 року, що також було предметом розгляду апеляційної інстанції, яка підтвердила висновки суду першої інстанції щодо незаконності та недоведності усіх підстав, з якими Державна служба інтелектуальної власності України пов`язувала звільнення позивача відповідно до наказу 156-Н від 13.10.2015 року.

Із змісту наказу про звільнення позивача за № 240-Н від 24.12.2015 року вбачається, що підстави звільнення позивача з займаної посади є аналогічний наказ за № 156-Н від 13.10.2015 року, тобто яким була надана правова оцінка рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17.12.2015 року та ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 01.03.2016 року.

Судом встановлено, що під час звільнення позивача не були дотримані умови щодо порядку, а також передбачені законом підстави звільнення, і представниками відповідачів не було доведено виконання ними всіх вимог закону під час звільнення позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання незаконним наказу Державної служби інтелектуальної власності України № 240-Н від 24.12.2015 року про звільнення позивача з посади Генерального директора Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» та поновлення позивача на роботі на посаді Генерального директора Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» з 24.12.2015 року.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Виходячи з того, що суд прийшов до висновку про визнання незаконним наказу про звільнення позивача з займаної посади та поновлення на роботі, вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку є обґрунтованими.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» на користь позивача підлягає стягненню за вирахуванням суми прибуткового податку та інших обов`язкових платежів сума середнього заробітку в розмірі 66 364 грн 50 коп. за 74 робочих днів часу вимушеного прогулу за період з 24.12.2015 року по 12.04.2016 року, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 884 грн 86 коп., згідно з довідкою ДО «УААСП» про середню заробітну плату за останні два місяці ( 884 грн 86 коп.*74 робочі дні=66 364 грн 50 коп.).

Доводи апеляційної скарги представника Державної служби інтелектуальної власності України - Довбишевої Г.В. про те, що погодження звільнення позивача відбулося з неухильним дотриманням норм законодавства колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідачем не було дотримано процедури звільнення позивача з займаної посади, що встановлена порядком, оскільки не було направлено погодження та відповідно видання такого наказу мало бути здійснено у дводенний строк після отримання відповідного погодження КМДА.

Крім того, підстави звільнення позивача є аналогічними попередньому звільненню за яким Державна служба інтелектуальної власності України отримала згоду КМДА.

Доводи апеляційної скарги представника Державної організації «Українське агенство з авторських та суміжних прав» - Бойченко Анатолія Васильовича про те, що судом не було надано правової оцінки усіх порушень, які зазначені у Акті додаткової перевірки від 23.09.2015 року, що також стали підставою для звільнення позивача відповідно до Наказу № 240-Н від 24.12.2015 року колегія суддів не приймає до уваги , оскільки відповідачем оспорюються обставини, які встановлені судовим рішенням за участю тих самих осіб.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин, доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржників.

Таким чином, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Державної служби інтелектуальної власності України - Довбишевої Ганни Володимирівни - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника Державної організації «Українське агенство з авторських та суміжних прав» - Бойченко Анатолія Васильовича - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 червня 2022 року.

Головуючий

Судді