Ухвала

30 червня 2022 року

м. Київ

справа № 161/20362/18

провадження № 61-4356ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 11 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний виконавець Шульженко Ігор Сергійович, про визнання оспорюваних правочинів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний виконавець Шульженко І. С., про визнання оспорюваних правочинів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява обґрунтована тим, що 05 грудня 2015 року приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Чорний В. Г. видав від імені особи з ідентичним прізвищем, ім`ям та по батькові як у позивача - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) довіреність на ім`я ОСОБА_7 , після чого ОСОБА_7 на підставі отриманої довіреності надіслав приватному нотаріусу Луцького районного нотаріального округу Волинської області Дехтярук І. В. заяву про видачу дубліката договору дарування нерухомого майна, а приватний нотаріус видав дублікати вказаних документів.

12 лютого 2016 року приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Пономаренко О. О. провів державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за особою з ідентичним прізвищем, ім`ям та по батькові як у позивача - ОСОБА_1 .

У період із середини лютого 2016 року до жовтня 2016 року позивач перебував за межами України, і на цей період оригінали документів на майно були у його знайомого, ОСОБА_8 26 лютого 2016 року особа з ідентичним прізвищем, ім`ям та по батькові як у позивача - ОСОБА_1 відчужила на користь ОСОБА_3 спірне нерухоме майно, і до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відповідні відомості.

01 квітня 2016 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 238 відчужив спірне нерухоме майно на користь ОСОБА_6 25 травня 2018 року відкрито кримінальне провадження № 0000173 за фактом посвідчення завідомо підроблених офіційних документів, які стали підставою для набуття ОСОБА_3 права власності на домоволодіння.

02 березня 2018 року та 20 червня 2018 року приватний виконавець Шульженко І. С. відкрив виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 заборгованості за договором позики, в рамках яких 18 вересня 2018 року були проведені електронні торги, на яких реалізовано зазначене нерухоме майно. Переможцем торгів стала ОСОБА_4 . Також були змінені межі однієї із земельних ділянок.

25 травня 2018 року відкрито кримінальне провадження № 0000173 за фактом посвідчення завідомо підроблених офіційних документів, а саме оспорюваних у цій справі договорів купівлі-продажу.

07 червня 2018 року ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області надано дозвіл на проведення судово-почеркознавчої експертизи в рамках кримінального провадження № 0000173. Згідно з висновком експертизи від 18 червня 2018 року № 160 підписи в договорах купівлі-продажу, укладених 26 лютого 2016 року, були вчинені не позивачем ОСОБА_1 , а іншою особою.

На підставі викладено, позивач просив суд визнати недійсними договори купівлі-продажу від 26 лютого 2016 року, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , щодо продажу: житлового будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 0,2175 га, для ведення особистого селянського господарства; земельної ділянки, площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування вказаного будинку; витребувати зазначене майно із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у справі немає будь-яких правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . У позивача була наявна воля на відчуження належного йому нерухомого майна, доказів на підтвердження факту не підписання ним оспорюваних договорів купівлі-продажу позивач не надав.

Постановою Волинського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду від 10 грудня 2020 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , задоволено частково, постанову Волинського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції порушив право позивача знати про час і місце судового засідання (частина перша статті 8 ЦПК України), що є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Постановою Волинського апеляційного суду від 01 березня 2021 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. Висновок експерта в кримінальному провадженні є недопустимим доказом у цій справі. Інших доказів на підтвердження відсутності волі позивача на укладення оспорюваних договорів та визнання незаконними дій нотаріусів чи доведення їх вини стороною позивача суду не надано.

Постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 як представника ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Волинського апеляційного суду від 01 березня 2021 року скасовано, справу направлено до апеляційного суду на новий розгляд.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд порушив ЦПК України, оскільки не надав жодної правової оцінки висновку експерта, який в розумінні статті 76 ЦПК України є письмовим доказом у справі. Окрім цього, згідно з протоколом судового засідання Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 липня 2019 року позивач та його представник надавали документи для огляду та просили суд про їх приєднання до матеріалів справи, однак суд в задоволенні такого клопотання відмовив. На диску, який за описом мав би міститися запис судового засідання від 15 липня 2019 року, такого запису немає. Однак відповідні аргументи апеляційної скарги, які мають важливе значення для вирішення спору у цій справі, апеляційний суд не перевірив та, не надавши оцінки таким доказам, не спростував їх. Таким чином, переглядаючи справу, апеляційний суд, всупереч нормам процесуального права не встановив фактичних обставин справи, які мають важливе значення для правильного вирішення справи, не спростував доводів апеляційної скарги щодо наданих позивачем доказів на підтвердження відсутності волевиявлення позивача на відчуження оспорюваного майна, в результаті чого дійшов передчасних висновків про наявність волевиявлення позивача на відчуження спірного майна за оспорюваними правочинами та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Постановою Волинського апеляційного суду від 11 квітня 2022 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2019 року скасовано та постановлено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсними укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 : договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26 лютого 2016 року, площею 0,2175 га, кадастровий номер :01:001:0961 для ведення особистого селянського господарства; договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26 лютого 2016 року, площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0960, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; договір купівлі-продажу будинку від 26 лютого 2016 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу мотивована тим, що апеляційний суд з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 (провадження № 61-10814св19), ураховує виключне значення висновку експерта, підготовленого в рамках кримінального провадження як доказу для правильного вирішення справи у сукупністю із тією обставиною, що позивач станом на 26 лютого 2016 року працював за кордоном, про що повідомляв суду в судовому засіданні позивач та його представник, та надавав для дослідження закордонний паспорт, а відповідач цих обставин не спростував. Апеляційний суд звернув увагу, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог, фактично не сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав та не роз`яснив їм їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, не роз`яснив позивачу право заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, а також безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування матеріалів кримінального провадження, водночас обґрунтував відмову в позові недоведеністю позовних вимог.

Апеляційний суд зазначив, що у судовому засіданні апеляційним судом задоволено клопотання представника позивача про витребування матеріалів кримінального провадження та дослідження в судовому засіданні оригіналів оскаржених договорів, висновків експерта, однак у зв`язку оголошенням в України воєнного стану та прийняття органами поліції заходів щодо забезпечення схоронності матеріалів кримінальних справ, вимога суду не виконана. Ухвалюючи про можливість розгляду цієї справи без дослідження матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд приймає до увагу ту обставину, що представник відповідача заперечував щодо витребування таких матеріалів, оскільки таке клопотання не було заявлене в суді першої інстанції, а позивач та представник позивача вважають, що надані висновки експерта є належними та допустимими доказами. За таких обставин в апеляційного суду є можливість надати правову оцінку зібраним доказам з урахуванням приписів статті 89 ЦПК України. Апеляційний суд, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, вважав доведеним відсутність волевиявлення у позивача на укладення договорів купівлі-продажу від 26 лютого 2016 року щодо продажу покупцю ОСОБА_3 нерухомого майна: будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 0,2175 га для ведення особистого селянського господарства, земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування вказаного будинку, оскільки з наданих позивачем доказів вбачається, що підписи в договорах купівлі продажу зазначеного нерухомого майна від 26 лютого 2016 року, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вчинені не ОСОБА_1 , а іншою особою, що дає підстави визнати ці договори недійсними на підставі частини першої статті 215, частин першої та третьої статті 203 ЦПК України. Тому апеляційний суд зробив висновок про те, що рішення Луцького міськрайонного суду у даній справі необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про визнання оскаржених договорів купівлі-продажу недійсними.

При відмові у задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, апеляційний суд вказав про те, що суд першої інстанції хоча і правильно визнав відповідача ОСОБА_4 добросовісним набувачем, однак помилково обґрунтував свої висновки посиланням на те, що в позивача була наявна воля на відчуження належного йому нерухомого майна, тому і в цій частині судове рішення підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у зазначеній частині позовних вимог з інших підстав. У постанові від 29 травня 2019 року в справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) Верховний Суд зазначив, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Отже, ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, нерухоме майно, яке вона придбала, було реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень, а тому не може бути витребуване у добросовісного набувача.

ОСОБА_1 11 травня 2022 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 11 квітня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи. В ухвалі суду також було зазначено, що особі, яка подала касаційну скаргу, слід обґрунтувати підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України та зазначити, яке саме конкретне клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, було заявлено і яке відхилено судом та про встановлення яких саме обставин. Також, особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно було обґрунтувати підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України та зазначити докази, які ОСОБА_1 вважає недопустимими та які саме обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, встановив суд на їх підставі. Також було зазначено, що особі, яка подає касаційну скаргу, слід урахувати, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України (суд не дослідив зібрані у справі докази) має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на пункт 1, 2 або 3 частини другої статті 389 цього Кодексу як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

У червні 2022 року на виконання ухвали Верховного Суду від 17 травня 2022 року ОСОБА_1 подав уточнену касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 міститься посилання на пункти 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 в уточненій касаційній скарзі зазначає, що на виконання частини другої статті 389 ЦПК України опрацювавши висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, позивач змушений констатувати, що питання витребування у добросовісного набувача майна, яке вибуло поза волею власника, з ознаками вчинення кримінально-караного правопорушення - не врегульовано жодним висновком Верховного Суду, адже фактично і акт продажу майна з публічних торгів, якому передував визнаний недійсним договір, є таким же по своїй суті правочином, який не потребує окремого визнання недійсним.

Також ОСОБА_1 підставами касаційного оскарження судових рішень зазначає пункти 1, 3 та 4 частини третьої статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України (суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів) ОСОБА_1 зазначає, що пояснення третьої особи у справі ОСОБА_6 не були оцінені у відповідності з положеннями статей 78, 79 ЦПК України щодо допустимості та достовірності. У касаційній скарзі викладено незгоду із рішенням суду першої інстанції, зазначено про те, що суд послався на існування та обставини безпосередньо невідомої йому особи - ОСОБА_8 , що є незаконним та недопустимим, при цьому судом не зазначено того, що про його виклик позивачем заявлялось клопотання, у задоволення якого було необґрунтовано відмовлено. Також ОСОБА_10 зазначає про те, що судом відмовлено у задоволенні його клопотання про допит свідка ОСОБА_11 , який би підтвердив факт підробки його підпису на акті опису та арешту майна приватного виконавця від 21 серпня 2018 року, а також відмовлено у витребуванні для огляду матеріалів кримінальних проваджень № 0000173 від 23 травня 2018 року за частиною четвертою статті 190 КК України та № 0001665 від 11 травня 2019 року за частиною першою статті 358 КК України, де містились і оригінали почеркознавчих експертиз, які були додані до позову і цілий ряд інших матеріалів, які могли вплинути на правильність вирішення справи в цілому. Також суд першої інстанції відмовив у виклику і допиту у якості свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , нотаріусів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , а також відмовив у витребуванні документів, які в копіях додано до позову і містяться у матеріалах двох кримінальних проваджень, що мають одне з визначальних значень для правильності вирішення спору. Апеляційним судом указане залишено поза увагою.

ОСОБА_1 зазначає, що під час апеляційного розгляду представнику позивача спочатку задоволено, а потім відмовлено у задоволенні клопотання про витребування та огляд матеріалів кримінального провадження № 0000173 від 25 травня 2018 року, в той час, коли у цих матеріалах містяться оригінали документів, яким обґрунтовується позов, зокрема судово-почеркознавча експертиза.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (частина третя статті 411 ЦПК України).

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Формальна вказівка на відсутність врегулювання висновком Верховного Суду питання витребування у добросовісного набувача майна, яке вибуло поза волею власника, з ознаками вчинення кримінально-караного правопорушення не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. ОСОБА_1 не зазначено щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у цій частині.

Також, особою, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовано підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачені пунктами 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України (суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів), оскільки аргументи касаційної скарги стосуються рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2019 року, яке скасовано постановою Волинського апеляційного суду від 11 квітня 2022 року у повному обсязі.

При посиланні на те, що апеляційним судом відмовлено у задоволенні клопотання про витребування та огляд матеріалів кримінального провадження № 0000173 від 25 травня 2018 року, в той час, коли у цих матеріалах містяться оригінали документів, яким обґрунтовується позов, зокрема судово-почеркознавча експертиза, ОСОБА_1 не обґрунтовано підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України, ураховуючи, що постанова Волинського апеляційного суду від 11 квітня 2022 року оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Посилання на те, що суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України) за відсутності обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 11 квітня 2022 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат