Справа № 308/3542/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі: головуючого судді Фазикош О.В., секретаря судового засідання Химинець О.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді цивільну справу за заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 28.06.2022 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 29.06.2022 року.

Заявник ОСОБА_1 , звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.03.2022 вказана заява залишена без руху.

21.03.2022 від заявника надійшла заява про усунення недоліків, із додатками.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.03.202 у справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 , перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 (кривдник) з 1986 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (копія свідоцтва додається).

З 1994 року, як вказує заявник, вона займається підприємницькою діяльністю. Копія свідоцтва про державну реєстрацію ФОП та дві ліцензії на траво Роздрібної торгівлі додаються. Оригінали є в заявника.

В 1998 р. вона придбала житловий будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Рішенням сільської ради було змінено адресу з №118 на № 120. Копія договору купівлі-продажу будинку, державного акту на право приватної власності на землю та довідки сільради додається, оригінал договору, державного акту є у мене, оригінал довідки у сільраді. Місце проживання заявника було зареєстровано за адресою АДРЕСА_1 , копія паспорта додається, оригінал в заявника.

З 2002 р. ОСОБА_1 , в порядку приватизації набула у власність земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 . Копія державного акту додається, оригінал у заявника, а у 2005 році на вказаній земельній ділянці побудувала кафе-магазин, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Копія витягу та свідоцтва додається, оригінали у мене. Згодом рішенням сільської ради було змінено адресу з № 117 на № 117 а, Рішення про зміну адреси в неї немає.

Заявник зазначає, що інші документи про право власності подати не може, оскільки Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, в якому містяться відомості про право власності, не функціонує, що підтверджується повідомленням на веб-сайті Кабінету міністрів України.

ОСОБА_1 зазначає, що 01.07.2018 р. її чоловік вигнав її з житлового будинку, в якому вони разом проживали за адресою АДРЕСА_2 . З тих пір вона змушена тимчасово проживати у будинку своєї невістки ( ОСОБА_3 ) в іншому селі - АДРЕСА_3 , вона постійно намагається повернутися у свій будинок, але її чоловік не дозволяє їй це зробити, застосовуючи при зустрічах в с. Тийглаш психологічне насилля, сварки та погрози застосування фізичного та психологічного насилля.

Як зазначає заявник, спричинена кривдником неможливість проживати у належному їй будинку постійно завдає ОСОБА_1 психологічні страждання, призвело до розладу її психічного здоров`я, втрати працездатності та погіршення якості її життя та є економічним та домашнім насиллям. ОСОБА_1 , зазначає, що факт проживання у невістки ( ОСОБА_3 ) в іншому селі - АДРЕСА_3 буде підтверджено допитом її як свідка та самою невісткою як свідком, а факт вигнання можуть підтвердити сусіди, які проживають поруч її будинку в с. Тийглаш: ОСОБА_4 , 1973 р.н. ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_5 , 1991 р.н. ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_6 , 1960 р.н, ( АДРЕСА_1 ).

Окрім того, в заяві зазначено, що 28.02.2022 р. близько 9.00 ОСОБА_1 , перебувала в кафе-магазині, в якому здійснює підприємницьку діяльність, за адресою АДРЕСА_4 та розмовляла з продавцем, який перебуває із нею у трудових правовідносинах ( ОСОБА_7 , 1975 р.н., АДРЕСА_5 ). ЇЇ чоловік, ОСОБА_2 , почав вимагати у продавця - ОСОБА_8 не продавати її товар у магазині. В магазині під час сварки кривдника перебували покупці: ОСОБА_9 1958 р.н. ( АДРЕСА_5 ) та ОСОБА_10 1957 р.н, ( АДРЕСА_6 ), яких вона просить допитати як свідків для підтвердження обставин, наведених у позові. При цьому заявник вказує на те, що в присутності вказаних покупців її чоловік почав вимагати з погрозою застосування сили, щоб вона негайно покинула приміщення магазину-кафе і не здійснювала в ньому свою підприємницьку діяльність. Після цього він схопив товар з полиці, який належить заявнику як підприємцю - пляшку горілки - і кинув її об підлогу, розбивши її, вимагаючи у продавця, аби та припинила продавати товар ОСОБА_1 . Після цього, він розбив об підлогу магазина ще одну пляшку горілки. ОСОБА_1 , вказує що намагалася заспокоїти свого чоловіка, але останній накинувся на неї, намагався повалити на підлогу, душив, бив її рукою по голові, з силою умисно штовхнув її на підлогу, щоб при падінні вона вдарилася, в результаті чого ОСОБА_1 , отримала тілесні ушкодження і змушена була звернутися за медичною допомогою.

Заявник зазначає, що свідком нападу на неї була, крім вказаних покупців, продавець ОСОБА_7 та її невістка ОСОБА_3 . Продавець ОСОБА_11 1982 р.н. ( АДРЕСА_7 ) надійшла в магазин зразу після нападу на ОСОБА_1 її чоловіка. Як зазначає заявник, вказані свідки можуть підтвердити факт нападу на неї кривдника та нанесення їй тілесних ушкоджень.

При цьому, до матеріалів заяви ОСОБА_1 надала відеозапис з камери спостереження, яка розташована в магазині-кафе (оригінал є в неї), довідку з приймального відділення Ужгородської районної клінічної лікарні від 01.03.2022 р, та лист КНП «Ужгородська районна клінічна лікарня» від 16.03.2022 р. (оригінали є в неї), в яких зазначені отримані нею в результаті нападу кривдника тілесні ушкодження.

Заявник вказує на те, що напад вважає фізичним насиллям одночасно направленим на унеможливлення ведення нею підприємницької діяльності, кривдник забороняє їй працювати у її ж магазині, що є економічним насиллям.

Окрім того, в заяві вказано і на те, що з 01.07.2018 р. вона вимушено проживає не в своєму будинку окремо, оскільки кривдник вигнав її з будинку, заборонив заходити у будинок за адресою АДРЕСА_2 , він неодноразово застосовував до неї психологічне та фізичне насилля, у зв`язку з чим вона декілька разів викликала поліцію, систематично застосовує до неї силу, б`є, принижує, перешкоджає її підприємницькій діяльності у формі заборони працювати в магазині, забирає з магазину придбані за її рахунок продукти харчування без розрахунку за них і все це відбувається в належному їй кафе- магазині за адресою АДРЕСА_4 .

В заяві вказано, що згідно паспорту, його місце проживання зареєстроване за адресою АДРЕСА_2 . Копія паспорта додається, оригінал є у кривдника. За твердженням заявника у кривдника є інше місце проживання.

ОСОБА_1 , зазначає, що зверталася в поліцію із заявою про внесення відомостей до ЄРДР по факту вчинення щодо неї насилля 28.02.2022 р. Оскільки поліція не відреагувала, вона подала скаргу на бездіяльність органу досудового розслідування.

ОСОБА_12 вважає, що кривдник не зупиниться у застосуванні до неї психологічного, економічного та фізичного насилля, оскільки напади з його сторони не припиняються тривалий час, а тому є ризик повторного застосування до неї наведеного вище насилля.

Заявник просить суд: справу розглянути не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду. Допитати її як свідка. Викликати та допитати свідків : ОСОБА_7 , 1975 р.н., АДРЕСА_5 ; ОСОБА_11 1982 р.н. ( АДРЕСА_7 ); ОСОБА_3 , 1989 р.н. АДРЕСА_3 ; ОСОБА_13 1958 р.н. (вул, Раковці, с. Сюрте Ужгородського району; ОСОБА_10 1957 р.н. ( АДРЕСА_6 , ОСОБА_4 , 1973 р.н. ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_5 , 1991 р.н. ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_6 , 1960 р.н. ( АДРЕСА_4 ).

Заборонити ОСОБА_2 перебувати з ОСОБА_1 в житловому будинку та на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_2 та наближатися до вказаного будинку та земельної ділянки ближче, ніж на 50 метрів протягом шести місяців.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 кафе-магазином за адресою АДРЕСА_4 протягом шести місяців шляхом заборонити ОСОБА_2 забороняти ОСОБА_1 працювати - перешкоджати здійснювати підприємницьку діяльність, перебувати у вказаному кафе-магазині, пошкоджувати, знищувати майно ОСОБА_1 , вчиняти будь-яке насилля, в тому числі психологічне, фізичне, економічне щодо неї, в тому числі шляхом давання вказівок продавши не продавати товар ОСОБА_1 та вчинення сварок у присутності покупців у кафе-магазииі за адресою АДРЕСА_4 , а також заборонити ОСОБА_2 наближатися до вказаного кафе-магазину ближче, ніж на 50 метрів.

Заборонити ОСОБА_2 наближатися до ОСОБА_1 ближче, ніж на 50 метрів, де б вона не перебувала протягом шести місяців.

Заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати, переслідувати ОСОБА_1 та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, вести листування, телефонні переговори та контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Допитана в судовому засіданні як свідок заявник ОСОБА_1 , показала, що у 2018 р. її чоловік вигнав її з житлового будинку, в якому вони разом проживали за адресою АДРЕСА_2 . З тих пір вона змушена тимчасово проживати у будинку своєї невістки ( ОСОБА_3 ) в іншому селі - АДРЕСА_3 . Чоловік не пускає її до будинку. Зазначає, що вказані дії завдали їй психологічні страждання. Крім того, зазначила, що 28.02.2022 р. близько 9.00 ОСОБА_1 , перебувала в кафе-магазині, в якому здійснює підприємницьку діяльність, за адресою АДРЕСА_4 та розмовляла з продавцем. Її чоловік, ОСОБА_2 , почав вимагати у продавця - ОСОБА_8 не продавати її товар у магазині. Після цього він схопив пляшку горілки і кинув її об підлогу, розбивши її, вимагаючи у продавця, аби та припинила продавати товар ОСОБА_1 . Після цього, він розбив об підлогу магазина ще декілька пляшок горілки. ОСОБА_1 , вказує що намагалася заспокоїти свого чоловіка, але останній накинувся на неї, намагався повалити на підлогу, намагався давити за шарф, бив її рукою по голові, в результаті чого ОСОБА_1 , отримала тілесні ушкодження і звернулася за медичною допомогою. Під час події почали кричати продавець та невістка, він перестав. Викликали поліцію, коли приїхали працівники поліції його забрали, але нічого не відбулося після цього. Крім цього зазначила, що у 1998 році він штовхнув її з автобуса, вона впала та зламала ногу. На даний час подала позов про розірвання шлюбу. Вказує, що спільно з ОСОБА_2 ведуть підприємницьку діяльність. Вказує, що не телефонує і не пише їй, але ображає постійно.

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_3 повідомила, що є невісткою ОСОБА_1 .. Вказує, що була свідком події в кафе, яка відбулась 28.02.2022 р.. Зазначила, що перебувала в кафе, почула шум, двері були закриті. Побачила бійку, бачила як ОСОБА_14 порвав кофту ОСОБА_1 .. Викликали поліцію, але така приїхала і нічого не зробила. Петро намагався зламати двері де кімната з відео спостереженням знаходиться. Ще раз викликали поліцію, його забрали. Скандал почався внаслідок того, що була заборона на продаж алкогольних напоїв.

Вказує, що ОСОБА_1 проживає у них вдома з 2018 року. Пояснила, що ОСОБА_14 постійно принижує ОСОБА_1 близько останніх 10 років.

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_4 показала, що прожаває в АДРЕСА_8 знає ОСОБА_1 , яка купила будинок в селі, вона проживає по сусідству з ними. Зазначила, що працювала у Петра продавцем, оскільки він оформлений як підприємець в магазині років 10тому у 2004-2005 роках. У 2019-2020 роках свідок працювала за кордоном, на місці її не було. Знає, що ОСОБА_14 вигнав ОСОБА_1 з будинку 2 чи 3 роки тому назад, обзиває жінку селі,каже що все його майно. У 2010 році бачила, як штовхав ОСОБА_1 .. Про конфлікт у лютому 2022 року нічого не знає, чула від інших, але бачила розкидану продукцію в магазині.

Інші особи, яких заявник просила допитати в якості свідків в судове засідання не з`явилися.

Заявник та її представник в судове засідання не з`явилися, від адвоката Цебрик Л.В., через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справ за їх відсутності. Вказує, що заяву підтримує, просить задоволити.

Заінтересована особа в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду заяви повідомлявся належним чином, заяв та клопотань від ОСОБА_2 , на адресу суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.

Порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису визначений главою 13 розділу ІV «Окреме провадження» ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких особи, які мають спільну дитину (дітей).

Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Звертаючись до суду із даною заявою про видачу обмежувального припису заявник посилається на те, що ОСОБА_2 , вчиняв відносно неї домашнє насильство неодноразово.

На підтвердження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, що виявилося у застосуванні фізичної сили, заявником до матеріалів справи додано відеозаписи (що були дослідженні судом в ході розгляду справи), заяву про внесення відомостей в ЄРДР за ознаками вчинення злочинів передбачених ст. 126-1 (домашнє насильство) та ч. 1 ст. 206 (протидія законній господарській діяльності) КК України.

Відповідно до положень п. п. 3, 6, 7, 8, 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: домашнє насильство діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; обмежувальний припис стосовно кривдника встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; кривдник особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі; особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі постраждала особа), особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі; психологічне насильство форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» постраждала особа має право на: дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Економічне насильство форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, одним із яких є заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою (частина друга статті 26 вказаного Закону).

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Відповідно до частини четвертої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Наявність чи відсутність ризиків в поєднанні з доведеним фактом вчинення особою домашнього насильства є основною і фактично єдиною підставою для застосування чи не застосування обмежувального припису.

При цьому «оцінка ризиків» та «наявність ризиків» є основними обставинами, які повинні бути встановленні судом для ухвалення законного та обґрунтованого рішення в справах про видачу обмежувального припису.

Конфлікт (лат. conflictus - зіткнення, сутичка) - це зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями. Конфлікт не містить вище перелічених ознак домашнього насильства. Ескалація конфлікту може призвести до насильства, але не завжди призводить.

Отже, різниця у тому, що насильство є результатом свідомих дій кривдника, підкріплене агресією і бажанням завдати шкоди, однак, не кожен конфлікт є домашнім насильством у розумінні норм Закону № 2229-VIII.

Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи) (ч.3ст. 26 цього Закону).

Частиною 1 ст. 270 ЦК України визначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ «A.V. v. Ukraine», n. 68177, «Enea v. Italy» (GC), n. 55182, «Idalov v. Russia» (GC), 91183.

Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK» наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права (рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», n. 145).

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: терміновий заборонний припис стосовно кривдника; обмежувальний припис стосовно кривдника; взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 , перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (кривдник) з 1986 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 , копія якого міститься у матеріалах справи.

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію ФОП ОСОБА_1 , зареєстрована як фізична особа підприємець 13.05.1994 року. При цьому як встановлено з матеріалів справи ОСОБА_1 , провадить свою підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_4 .

З матеріалів справи встановлено, що згідно державного акту на право власності на землю серії ЗК №014974 (копія в матеріалах справи), приватному підприємцю ОСОБА_1 , належить земельна ділянка, що за адресою:. АДРЕСА_4 , на підставі рішення XV сесії ХХІІІ скликання Сюртівської Сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, від 26.12.2001 р. договір купівлі-продажу АЕІ№609276 від 26.12.2001 реєстраційний №6794.

Згідно державного акту на право власності на землю ІІ-ЗК №019746 (копія в матеріалах справи), ОСОБА_1 , на підставі рішення 15 сесії 23 скликання Сюртівської сільської Ради народних депутатів від 20 червня 2001 р. Земельну ділянку передано у приватну власність, земельна ділянка розташована на території Сюртівської сільської ради, передано для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, від 09.03.2005 (копія в матеріалах справи), виданого Тийглаською сільською Радою, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нежитлова будівля, кафе магазин за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу: 8615128 від 12.10.2005, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 1/1, належить нежитлова будівля, кафе магазин за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно договору купівлі-продажу будинку 09.10.1997 ОСОБА_1 , придбала житловий будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно довідки вих. №50 від 17 січня 2014 року, виданої Сюртівською сільською радою, пере нумерація житлових будинків с. Тийглаш затверджена рішення 6 сесії 22 скликання Сюртівської сільської ради від 08 серпня 1995 року. Так, у АДРЕСА_4 змінено на АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_1 .

З приводу актуальної інформації щодо права власності на вказані вище об`єкти нерухомого майна, то згідно доказів, що надані до заяви про усунення недоліків, у зв`язку із тимчасовим припиненням функціонування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, таку заявник надати не може.

Згідно заяви про встановлення обмежувального припису з 01.07.2018 року, ОСОБА_1 , проживає не в належному їй на праві приватної власності будинку, де і зареєстрована (що підтверджується копією паспортного документа гр.. України виданого на її ім`я, що міститься в матеріалах справи), а в будинку свої невістки ОСОБА_15 в АДРЕСА_3 .

Причиною тому, стали постійні конфлікти із чоловіком ОСОБА_2 ініційовані ним. Саме він вигнав її із дому, де вони проживали разом ( АДРЕСА_2 ) та забороняє їй повертатися, погрожуючи при цьому фізичним та психологічним насиллям.

Вказане підтверджується допитом свідка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При дослідженні відеозаписів (містяться на цифровому носії флеш-накопичувачі, що додані до матеріалів справи), судом встановлено, що 28.02.2022 року близько 07.50 год. в приміщення магазину зайшов ОСОБА_16 , який про щось спілкувався із продавцем та покупцями, потім зайшов за прилавок. Покупці вийшли. До магазину зайшла жінка- ОСОБА_1 ОСОБА_16 про щось говорив із нею та продавцем, потім підійшов до ОСОБА_1 , хапав її за верхній одяг. Потім ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вийшли за межі візуального спостереження відеокамери, що відбувалося в цей час, зі змісту відео встановити не надається можливим. Через деякий час (кілька хвилин) ОСОБА_2 повернувся один.

Згідно діагнозу, що міститься в довідці виданій «Ужгородською районною клінічною лікарнею Ужгородської районної ради в Закарпатській області» від 01.03.22 р., в ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (копія міститься в матеріалах справи), у неї забій м`яких тканин голови, вказане підтверджується і листом, наданим на відповідний адвокатський запит представника заявника ОСОБА_17 .

Матеріали справи містять заяву про внесення відомостей до ЄРДР. Зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 , з приводу подій, що мали місце 28.02.2022 року, в кафе-магазині по АДРЕСА_4 , а саме вчинення її чоловіком ОСОБА_2 , за її свідченням, відносно неї кримінальних правопорушень передбачених ст. 126-1, ч.1 ст. 26 КК України, вона просить внести відомості за даним фактом до ЄРДР та розпочати досудове розслідування. Також просить визнати її потерпілою від вказаних злочинів, тощо.

Згідно заяви про встановлення обмежувального припису, оскільки відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 внесені не були, вона оскаржує бездіяльність органу досудового розслідування у суді.

Згідно повідомлення Відділу поліції №1 Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області від 16.05.2022 року громадянка ОСОБА_1 14.03.2022 року зверталась з заявою до відділу поліції №1 щодо неправомірних дій по відношенню до неї з боку громадянина ОСОБА_2 , у зв`язку з чим відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП , який скеровано до суду. Одночасно повідомляють що на протязі 2022 року гр.. ОСОБА_1 до відділу поліції №1 з заявами не зверталась щодо громадянина ОСОБА_2 .

Згідно повідомлення Управління патрульної поліції в Закарпатській області ДПП від 20.05.2022 року за період з 01.01.2022 року по даний час не зафіксовано виїздів працівників Управління патрульної поліції на звернення гр.. ОСОБА_1 ..

Наявність зазначених вище доказів не є належними та достатніми доказами по справі з метою підтвердження вчинення заінтересованою особою психологічного або економічного насильства відносно заявника, оскільки не містять інформації про предмет доказування та не встановлюють причетність і вину ОСОБА_2 ..

Доводи заявник про вживання ОСОБА_2 щодо заявника нецензурної лексики, образ, залякування, погрозах фізичною розправою, доведення до емоційних та нервових зривів не підтверджені належними доказами. Матеріали справи не містять листів, переписок, смс повідомлень в підтвердження погрозливих чи образливих висловів, що могло б оцінюватись як психологічне насильство. Крім того в судовому засіданні ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_2 їй не телефонує, листів не відправляє.

При вирішенні питання домашнього насильства, суд вважає за необхідне зазначити, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі.

Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року (касаційне провадження № 61-19328св18) в результаті перегляду справи № 756/2072/18.

Крім того у вказаній постанові роз`яснено, що під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст.ст.316-317,319,320 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

ОСОБА_1 , починаючи з липня 2018 року не проживає за адресою: за адресою АДРЕСА_2 , а тимчасово проживає у будинку своєї невістки ( ОСОБА_3 ) в іншому селі - АДРЕСА_3 , хоча при цьому, є власником будинку.

Матеріали справи не містять відомостей про звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном, вселення, або поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Заборона ОСОБА_2 наближатися до заявника на відстань менше 50 метрів по місцю його фактичного проживання, а саме за адресою АДРЕСА_2 , може порушити право власності заінтересованої особи, оскільки вказаний будинок придбаний заявником під час перебування в шлюбі з ОСОБА_2 ..

При цьому, вимоги заявника в даному випадку суперечать правовому призначенню обмежувального припису саме як заходу забезпечення безпеки постраждалої особи, враховуючи що сама заявник не проживає за вказаною адресою.

Тому, обмежувальний припис і в частині заборони перебувати у місці проживання (перебування) заявника є непропорційним меті застосування і може безпідставно порушити (обмежити) право власності заінтересованої особи.

Проаналізувавши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що і вимоги заявника про усунення перешкод у користуванні майном, а саме, кафе-магазином за адресою АДРЕСА_4 протягом шести місяців, наближатися до вказаного кафе-магазину ближче, ніж на 50 метрів, також не підлягає задоволенню, оскільки заявником не зазначено спосіб усунення перешкод у користуванні майном, та не обґрунтована потреба у видачі обмежувального припису в контексті усунення перешкод у користуванні майном, а також ризики, які можуть настати у разі не вчинення такого обмежувального заходу. Крім цього, згідно пояснень ОСОБА_1 вбачається, що і заявник, і заінтересована особа здійснюють підприємницьку діяльність за вказаною адресою.

Факт неприязних стосунків, не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису.

Крім того, вимога щодо усунення перешкоди у користуванні майном, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю ОСОБА_1 , та у користуванні майном за адресою АДРЕСА_4 , за місцем здійснення підприємницької діяльності не підлягає розгляду у порядку цього провадження та є можливим предметом позову в майбутньому.

Разом з тим, заявником не подано доказів того, що ОСОБА_2 переслідує її, шляхом листування, переписки або через друзів, знайомих чинить на неї будь-який психологічний тиск. Не подані роздруківки з переписок. Не містять матеріали справи доказів того, що ОСОБА_2 переслідує заявника за місцем проживання або чинить на останню будь-який вплив. Тому суд робить висновок про відсутність наразі підстав для застосування вищевказаних заходів тимчасового обмеження до ОСОБА_2 у вигляді встановлення тимчасових обмежень, заборон на строк до 6 місяців щодо заявника.

Водночас заявнику необхідно роз`яснити, що вона не позбавлена права звернутись до суду з окремим цивільними позовами у порядку позовного провадження щодо вирішення цивільно-правових або господарсько-правових спорів, в тому числі щодо усунення перешкод в користуванні майном.

Під час розгляду справи в суді учасники справи вказували на те, що в провадженні суду першої інстанції розглядається спір щодо розірвання шлюбу.

Разом із тим, спір між сторонами щодо розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визначення місця проживання дітей або про поділ майна подружжя не може бути вирішений шляхом застосування заходів обмежувального припису. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19 (провадження № 61-15016св19), аналогічний правовий висновок зроблено в постанові Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19).

Вжиття обмежувальних заходів не усуває спору між сторонами, а факт позбавлення власника будинку користуватися таким протягом певного періоду призводить до порушення права власності.

Долучені письмові докази по справі, надані пояснення у судовому засіданні свідчать про конфліктні взаємовідносини між сторонами, однак не підтверджують ризики продовження в майбутньому домашнього насильства.

Суд зауважує, що у кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення економічного насильства відповідно до Закону.

Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство.

Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Суд зазначає, що Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками.

У поданій заяві до суду відсутні мотиви щодо ризиків, які мають бути розглянуті під час ухвалення рішення про видачу обмежувального припису для гарантування безпеки постраждалої особи в конкретному випадку.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях(стаття 81 ЦПК України).

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 з одного боку і ОСОБА_2 з іншого боку існують неприязні відносини, часто виникають конфліктні ситуації з приводу проведення підприємницької діяльності, проживання та користування будинком за адресою АДРЕСА_2 .

Оцінивши наявні у справі докази, виходячи із загального обсягу доказів, які долучено заявником разом із заявою про видачу обмежувального припису та досліджених в судовому засіданні, суд дійшов до висновку, що заявник не надав суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства до подій, які мали місце в лютому 2022 року щодо неї особисто внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому внаслідок не вчиненням щодо останнього обмежувального припису, що є її процесуальним обов`язком у силу статей 12,81 ЦПК України.

Також не може слугувати належним доказом сам факт звернення заявника до правоохоронних органів.

В постановах Верховного Суду у справах № 640/23804/18, № 756/11732/18, № 755/5273/19, № 336/5627/19, № 635/4854/19-ц, № 761/49109/19 суд касаційної інстанції дійшов висновків, що сам факт звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

В постанові Верховного Суду у справі № 753/8626/19 суд касаційної інстанції дійшов висновку, що правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що сам факт неодноразового звернення заявника до різних органів з підстав вчинення щодо неї психологічного та фізичного насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт вчинення домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Оскільки заявник не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення заінтересованою особою постійного та безперервного домашнього насильства у розумінні вказаного Закону, а судами не встановлено випадків домашнього насильства відносно заявника та дітей, а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

Під час розгляду цієї заяви про видачу обмежувального припису, суд оцінює вірогідність продовження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства та вирішує справу відповідно до обставин, які встановлені безпосередньо цим судом, який розглядає справу про видачу обмежувального припису.

Суд не бере до уваги твердження заявника про те, що ОСОБА_2 не зупиниться у застосуванні до неї психологічного, економічного та фізичного насилля, оскільки напади з його сторони не припиняються тривалий час, а тому є ризик повторного застосування до неї насилля, оскільки суду не надано доказів притягнення заінтересованої особи до кримінальної відповідальності за вчинення домашнього насильства чи накладення на нього адміністративного стягнення, доказів винесення поліцією термінових приписів щодо ОСОБА_2 ..

Суд бере до уваги те, що сторони проживають окремо. Аналізуючи надані суду докази, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження факти системного психологічного, економічного та фізичного насильства щодо заявника. Конфлікти між сторонами обумовлені спорами щодо майна.

Правилами глави 13 ЦПК України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами ст.294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Враховуючи викладене, оцінюючи всі встановлені судом обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку що доводи заявника про існування загрози вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо неї чи продовження такого насильства в майбутньому, не знайшли своє підтвердження, а тому суд не вбачає ризиків настання фізичного, психологічного, економічного чи іншого виду насильства в майбутньому стосовно заявника і вважає заяву не обґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 13, 76-81, 259, 263-265, 350-5, 350-6, 350-8, 354, 355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В.Фазикош