ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/534/22 Справа № 174/304/21 Категорія 81 Суддя у 1-й інстанції - Борцова А. А. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Петешенкової М.Ю.,

суддів: Городничої В.С. Лаченкової О.В.,

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційою скаргою ОСОБА_1

на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 14 серпня 1998 року з відповідачем у справі перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 23 червня 2017 року. Від шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2017 року з відповідача на її користь на утримання доньки стягуються аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу відповідача. Зазначає, що від виконання своїх обов`язків зі сплати аліментів на її користь, відповідач систематично ухиляється, постійно змінює свої місце проживання та роботи, внаслідок чого, він має заборгованість зі сплати аліментів станом на 01 січня 2021 року у розмірі 96 814,99 грн.

З 22 травня 2018 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином Турецької Республіки, проживає разом з чоловіком в Туреччині за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що чоловік має особисте житло, постійний дохід за місцем своєї роботи, а також велику родину, усі його родичі мешкають у Туреччині, мають статки вище середнього рівня доходу, тобто вона разом з чоловіком, мають необхідні можливості, в тому числі фінансові, для створення усіх необхідних умов для гармонійного розвитку дитини, її навчання, лікування та відпочинку.

Також, неодноразово зверталась до відповідача за відомим їй номером телефону з проханням, щоб він надав дозвіл на виїзд їхньої доньки до Туреччини, однак останній перестав відповідати на її дзвінки та припинив будь-яку комунікацію як з нею, так і з донькою, яка також намагалась дзвонити відповідачу зі свого телефону з метою домовитись з останнім про її виїзд разом з нею до Туреччини.

Вважає, що відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку.

Враховуючи викладене, просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої ОСОБА_3 у її супроводі, без згоди батька ОСОБА_2 , в Турецьку Республіку, з 01 червня 2021 року до 04 листопада 2023 року включно.

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано не наданням достатніх та допустимих доказів на підтвердження можливості позивачем матеріально утримувати свою малолітню дитину за кордоном, забезпечити їй належне виховання і розвиток, зокрема продовження навчання, отримання медичної допомоги у разі необхідності. Фактично позивач просить надати дозвіл на виїзд її дитини до Турецької Республіки для постійного проживання у сім`ї матері та її чоловіка, який є громадянином Турецької Республіки. Позивач проживає у квартирі, яка належить на праві власності її чоловіку, власного житла та іншого нерухомого майна у Туреччині вона не має, є домогосподаркою і допомагає чоловіку у веденні його бізнесу, докази того, що чоловік позивача не заперечує проти проживання дитини у його родині, суду не надано.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що донька, залишаючись в Україні без батьківського піклування, фактично позбавлена права на перебування з батьками, які за законом забезпечують існування, виховання та розвиток дитини і несуть за неї усю відповідальність, в тому числі і юридичну. Вважала, що суд першої інстанції зробив висновки щодо доказів без правового обґрунтування своєї позиції з огляду на можливість отримання нею таких доказів та їх необхідності для вирішення спору по суті, з огляду на позицію доньки та позицію відповідача, який в судове засідання не з`являвся, заперечень або відзиву не надав.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 14 серпня 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 23 червня 2017 року рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області (а.с. 7-8).

Сторони мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 6).

На підставі рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2017 року з відповідача проводиться стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , 2006 року народження на користь позивача у розмірі ј частини з усіх видів доходу, рішення суду перебуває на виконанні, що підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження № 53884417 від 04 травня 2017 року (а.с. 9).

Згідно копії довідки-розрахунку за ВП № 53884417, яка видана головним державним виконавцем Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Олєйнік Л.І, боржник ОСОБА_2 , згідно виконавчого листа № 174/2017/17 виданого Вільногірським міським судом Дніпропетровської області, станом на 01 січня 2021 року має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 96 814,99 грн (а.с. 10).

Факт укладення 22 травня 2018 року позивачем шлюбу з громадянином Турецької Республіки ОСОБА_4 , підтверджено копією міжнародного свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 та перекладом останнього (а.с. 15-17).

Згідно копії довідки про місце проживання, яка видана управлінням у справах населення району Губернаторства Баликесір/Гьонен, і дійсна до 28 травня 2021 р., ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19-22).

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", які набрали чинності з 01 жовтня 2016року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження можливості матеріально утримувати свою неповнолітню дитину за кордоном, забезпечити їй належне виховання і розвиток, зокрема продовження навчання, а також отримання медичної допомоги у разі необхідності.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.

Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

Доводи апеляційної скарги про те, що при ухвалені оскаржуваного рішення суд не взяв до уваги найкращі інтереси дитини, не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції правильно виходив із того, що чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон, який позивачем не було дотримано.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", § § 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Згідно статті 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2021 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова