Постанова

Іменем України

23 червня 2022 року

м. Київ

справа № 529/641/20

провадження № 61-19750св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Диканського районного нотаріального округу Полтавської області Шимка Олександр Іванович,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 20 квітня 2021 року в складі судді Петренко Л. Є. та постанову Полтавського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року в складі колегії суддів Триголов В. М., Лобова О. А., Дорош А. І.,

ВСТАНОВИВ :

Історія справи

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на майно та визнання свідоцтв про право на спадщину частково недійсними.

Позов мотивував тим, що з 1990 року він фактично проживав з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу до моменту її смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Вказував, що спочатку вони проживали в с. Василівка Диканського району Полтавської області в будинку матері ОСОБА_1 , а після звернення позивача до колгоспу ім. Леніна їм було виділено під викуп житловий будинок по АДРЕСА_1 , що за домоволодіння вони з ОСОБА_4 виплатили спільні кошти. Посилався на те, що під час спільного проживання в них народилася спільна дитина - син ОСОБА_3 . При цьому від першого шлюбу ОСОБА_4 мала доньку ОСОБА_5 . Указував, що в придбане домоволодіння вони разом із дітьми вселилися в 2001 році, за спільні кошти здійснювали ремонт будинку та його газифікацію, впорядковували подвір`я та прибудинкову територію. Після смерті ОСОБА_4 відповідачі як спадкоємці за законом першої черги прийняли спадщину та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частку кожен у праві спільної власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 . Позивач уважає, що прийняття відповідачами спадщини в указаних частках порушує його права, оскільки за такого розподілу не враховується його право на Ѕ частку в праві спільної сумісної власності на домоволодіння, набуте у власність в період його спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 . Указував, що не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини саме з тих підстав, що був впевнений в належності йому на праві спільної сумісної власності половини будинку, а проти розподілу між дітьми в порядку прийняття спадщини іншої його половини він не заперечував.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд ухвалити рішення, яким:

визнати факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1990 року по 2012 рік;

визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 будинок АДРЕСА_2 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку в праві спільної власності на вказаний будинок;

визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, видані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , визнавши за кожним із них право на спадщину на ј частку в праві спільної власності на житловий будинок.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 20 квітня 2021 року позов задоволено частково: визнано факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 01 січня 2004 року по 21 січня 2012 року; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з січня 1991 року дійсно проживали однією сім?єю без реєстрації шлюбу, проте оскільки інститут фактичних шлюбних відносин законодавець увів лише з 01 січня 2004 року, суд першої інстанції вважав за можливе встановити відповідний факт саме з указаної дати.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю, суд першої інстанції зазначив, що спільна сумісна власність згідно чинного на момент придбання будинку законодавства виникала виключно в разі придбання майна подружжям під час шлюбу; придбання майна внаслідок спільної праці членів сім`ї; придбання майна внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що це майно є сумісною власністю. Суд установив, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне нерухоме майно було набуте позивачем та ОСОБА_4 внаслідок їх спільної праці або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності. Суд також прийняв до уваги, що рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 07 листопада 2001 року визнано за ОСОБА_4 право особистої власності на спірне домоволодіння.

У задоволенні позовних вимог про визнання свідоцтв про право на спадщину частково недійсними зі зменшенням часток спадкоємців у праві на спадкове майно суд першої інстанції відмовив з огляду на їх похідний від вирішення інших позовних вимог характер.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Полтавського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задоволено частково; рішення Диканського районного суду Полтавської області від 20 квітня 2021 року скасовано в частині задоволення позовних вимог про визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено; в іншій частині рішення Диканського районного суду Полтавської області від 20 квітня 2021 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів факт придбання спірного домоволодіння внаслідок його спільної з ОСОБА_4 праці та, відповідно, поширення на вказане нерухоме майно правового режиму спільної сумісної власності подружжя.

Разом із тим колегія суддів уважала відсутніми підстави для задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки встановлення вказаного факту в контексті цього спору позивач обумовлював необхідністю визнання права сумісної власності на майно, придбане в період свого спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 . При цьому факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за висновком апеляційного суду не має юридичного значення при визначенні правового режиму майна, набутого до 01 січня 2004 року.

Аргументи учасників справи

26 листопада 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення та просив їх скасувати як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

У касаційній скарзі позивач наполягає на тому, що з 1990 року вони з ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та за спільні кошти в результаті спільної праці набули право спільної власності на будинок АДРЕСА_2 . Вказує, що правовстановлюючий документ було оформлено на ім`я дружини, оскільки у позивача вже було наявне у власності інше житло. З посиланням на положення статті 74 СК України зазначає, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною законною підставою для виникнення в них певних прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Вказує також, що суди неналежним чином дослідили наявні в матеріалах справи докази, зокрема, рішення Диканського районного суду Полтавської області від 07 листопада 2001 року, яким за ОСОБА_4 визнано право власності на спірне домоволодіння, а не право особистої приватної власності, яке на момент ухвалення вказаного рішення не було передбачене нормами матеріального права. Зазначає, що, скасувавши рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту проживання однією сім`єю, апеляційний суд позбавив позивача можливості порушувати питання про визнання за ним права власності на спірне домоволодіння внаслідок проведених капітальних ремонтних робіт, що значно збільшили вартість нерухомого майна.

У червні 2022 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшов підписаний представником відзив на касаційну скаргу, в якому відповідачка просила залишити її без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Відзив мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 . Указує, що, будучи обізнаним про смерть ОСОБА_4 та вважаючи себе її спадкоємцем, позивач не скористався правом на подання заяви про прийняття спадщини. Вважає, що позов подано ОСОБА_1 за домовленістю зі своїм сином та спрямований виключно на зменшення частки відповідачки в праві спільної власності

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження в справі.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 22 грудня 2021 року вказано, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а заявник посилається на те, що суд при вирішенні справи не застосував висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року в справі № 6-135цс13, від 23 вересня 2015 року в справі № 6-1026цс15 та постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року в справі № 163/754/17.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 09 січня 1991 року ОСОБА_4 розірвала шлюб із ОСОБА_7

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 07 листопада 2001 року, яке набрало чинності 11 грудня 2001 року, визнано дійсним та таким, що відбувся 30 листопада 1995 року договір купівлі-продажу домоволодіння, за умовами якого колгосп ім. Леніна Диканського району продав, а ОСОБА_4 придбала в особисту власність домоволодіння по АДРЕСА_2 , загальна вартість якого становить 16 434 грн. Рішенням також визнано за ОСОБА_4 право особистої власності на вказане домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_4 є її діти (відповідачі в справі), які прийняли спадщину та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частку кожен в праві спільної власності на спірне домоволодіння.

Відповідно до довідки Диканської селищної ради від 22 травня 2020 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (не проживає). За вказаною адресою з 2001 року без реєстрації проживає ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

У справі, що переглядається, суди встановили, що домоволодіння по АДРЕСА_2 набуто ОСОБА_4 у власність на підставі договору купівлі-продажу від 30 листопада 1995 року. З огляду на викладене, спір щодо визнання вказаного нерухомого майна спільною сумісною власністю має вирішуватися з урахуванням положень Закону України «Про власність» та ЦК УРСР у редакції, чинній на момент відчуження будинку.

Дія положень статті 74 СК України, на які в касаційній скарзі посилається позивач, на спірні правовідносини не поширюється.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року в справі № 163/754/17 (провадження № 61-14555св18), на яку міститься посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. Вказаний висновок узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15. […] На підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння, позивач мала надати докази, з яких можливо б було встановити факт внесення нею певних коштів на будівництво спірного домоволодіння чи придбання нею будь-яких будівельних матеріалів необхідних для його будівництва. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статті 89 ЦПК України, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з безпідставності позовних вимог ОСОБА_4 щодо визнання за нею права власності на Ѕ частину будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1, оскільки нею не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний будинок був набутий ОСОБА_8 та позивачем внаслідок їх спільної праці, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині. Сам факт отримання за позивачем за 1998 рік та за 2000 - 2002 рок заробітної плати у розмірі 6 742,41 грн не може бути доказом участі у будівництві спірного будинку, а покази свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у будівництві цього нерухомого майна, зокрема розмір цієї участі. Зважаючи на вищевикладене та дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з безпідставності позовних вимог ОСОБА_4, оскільки факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу, і позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне домоволодіння було набуте нею та спадкодавцем ОСОБА_8 внаслідок їх спільної праці, а відтак дійшов правильного висновку стосовно того, що відсутні правові підстави для задоволення її позову в цій частині».

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1 та 2 частини першої статті 264 ЦПК України).

У справі, що переглядається, встановивши, що ОСОБА_1 не довів, що домоволодіння по АДРЕСА_2 набуто внаслідок спільної праці позивача та ОСОБА_4 , суди зробили правильний висновок про непоширення на вказаний об`єкт нерухомого майна правового режиму спільної сумісної власності та відмову в задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на Ѕ частку в праві спільної власності домоволодіння.

При цьому суди обґрунтовано прийняли до уваги встановлені рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 07 листопада 2001 року обставини щодо визнання одноособово за ОСОБА_4 права власності на спірне домоволодіння.

Установлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Колегія суддів також погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з таких мотивів.

Суди встановили, що позивач просив установити факт його проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1990 року по січень 2012 року.

Разом із тим Кодекс про шлюб та сім`ю України не містив норм про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення закріплено в статті 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, визначені в частині першій статті 315 ЦПК України, а також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Заявник, пред`являючи вимогу про встановлення факту, що має юридичне значення, в обов`язковому порядку має зазначити мету встановлення цього факту (пункт 1 частини першої статті 318 ЦПК України).

У справі, що переглядається, позивач як на підставу необхідності встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 послався на необхідність вирішення спору щодо поширення правого режиму спільної сумісної власності на майно (домоволодіння), придбане в 1995 році.

Разом із тим факт проживання однією сім`єю не має юридичного значення як підстава для визнання набутого в 1995 році домоволодіння спільним сумісним майном подружжя.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2021 року в справі № 363/1829/18 (провадження № 61-14891св20).

Оскільки факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу до 01 січня 2004 року встановленню не підлягає, а з 01 січня 2004 року по 21 січня 2012 року такий факт не має юридичного значення в контексті порушеного в цій справі питання про визнання нерухомого майна, набутого в 1995 році, спільною сумісною власністю, апеляційний суд зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги щодо встановлення факту проживання позивача з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд позбавив позивача можливості порушувати питання про визнання за ним права власності на спірне домоволодіння внаслідок проведених капітальних ремонтних робіт, що значно збільшили вартість нерухомого майна, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані обставини ОСОБА_1 не визначив як підстави пред`явленого ним у межах цієї справи позову. Позовних вимог у порядку статті 62 СК України ОСОБА_1 також не пред`явив.

При цьому в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина шоста статті 367 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги з урахуванням меж касаційного оскарження не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішенні прийняті без дотримання норм матеріального й процесуального права та без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року в справі № 6-135цс13, від 23 вересня 2015 року в справі № 6-1026цс15 та постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року в справі № 163/754/17, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 20 квітня 2021 року в нескасованій судом апеляційної інстанції частині та постанову Полтавського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук