Дата документу 29.06.2022 Справа № 335/6533/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/6533/21 Головуючий у 1 інстанції Апаллонова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/818/22 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Бєлки В.Ю.

за участю секретаря судового засідання Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області про відшкодування шкоди, завданої посадовою особою органу державної влад,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ГУ Національної поліції в Запорізькій області, ГУ Державної казначейської служби України в Запорізькій області про відшкодування шкоди, завданої посадовою особою органу державної влади.

В обґрунтування вимог зазначав, що 05 грудня 2020 року інспектором Бердянського ВП ГУ НП в Запорізькій області відносно нього було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАН № 3520859 за ч.5 ст. 122 КУпАП (в редакції на дату події). Згідно зазначеної постанови до нього було застосоване адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 1020 грн.

19 травня 2021 року Третій апеляційний адміністративний суд скасував вищевказану постанову як незаконну та закрив провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Таким чином, судом встановлено, що позивач не вчиняв адміністративне правопорушення, а тому у зв`язку із закриттям адміністративної справи у нього виникло право на відшкодування як майнової так і моральної шкоди.

Внаслідок неправомірних дій посадової особи - інспектору ГУ НП в Запорізькій області позивачу була заподіяна матеріальна (майнова) шкода, яка полягає у сумі, сплаченої за юридичну допомогу адвокату під час захисту моїх прав у суді першої та апеляційної інстанції в розмірі 5 400 грн., що підтверджується договором про надання правової допомоги від 06.12.2020 року, де вказана фіксована сума гонорару за супроводження адміністративної справи, складання процесуальних документів та участь у судових засіданнях, та довідкою адвоката про отримання гонорару. Окрім цього, за юридичний супровід цивільної справи за його позовом до ГУ НП в Запорізькій області та Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, було сплачено адвокату фіксовану суму гонорару у розмірі 5 400 грн., що підтверджується договором про надання правової допомоги від 07.06.2021 року та довідкою адвоката про отримання суми гонорару.

Окрім майнової, незаконними діями інспекторів ГУ НП в Запорізькій області позивачу також була спричинена велика моральна шкода, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях протягом тривалого часу, викликаних неправомірними діями посадових осіб органів державної влади; у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях; порушенні нормальних життєвих стосунків під час захисту своїх прав у судах. Визначаючи розмір моральної-шкоди, врахував обставини її заподіяння, зокрема, тривалість порушення права та суть цього порушення, яке полягає у незаконному притягненні його до адміністративної відповідальності, час та зусилля, які були витрачені для відновлення свого порушеного права. З дня притягнення до адміністративної відповідальності, а саме з 05 грудня 2020 року і до дня постановлення Третім апеляційним адміністративним судом судового рішення від 19 травня 2021 року про закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.5 ст. 122 КУпАП, пройшло 6 місяців. Протягом зазначеного часу він захищав свої порушені права в суді за допомогою адвоката. Згідно ст.8 Закону України «Про державний бюджет України у 2021 році», з 1 січня 2021 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі дорівнює 6000 грн. Таким чином, вважає, що розмір спричиненої мені незаконними діями посадової особи поліції моральної шкоди не повинен бути меншим ,ніж 36 000 грн. ( 6000 грн.х 6). З урахуванням вищенаведеного, оцінив спричинену мені моральну шкоду у 50 000 грн.

Просив суд стягнути з відповідачів на свою користь шляхом безспірного списання коштів державного бюджету, грошові кошти у розмірі 5 400 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди; 50 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; 5 400 грн. - в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 2040,00 грн.

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду Головне управління Національної поліції в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області надало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідно до якого просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Ухвалити нове рішення по суті справи, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Встановлено, що відповідно до постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 19.05.2021 року, згідно постанови про адміністративне правопорушення 05.12.2020 року о 18:59 годині інспектором Бердянського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області капітан поліції Онищенко Олександром Петровичем винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАН № 3520859 від 05.12.2020 року, за відомостями з якої 05.12.2020 року о 18:59 годині у місті Бердянськ, ТЦ «Амстор» ОСОБА_1 зупинив транспортний засіб на місці для інвалідів, що позначено дорожньою розміткою 1.30, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю, чим порушив п. 8.5.1. Правил дорожнього руху. Постановою серії ЕАН № 3520859 від 05.12.2020 року позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 122 КУпАП та накладено штраф у розмірі 1020 грн.

ОСОБА_1 звернувся до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з адміністративним позовом про скасування зазначеної постанови та закриття провадження у справі з посиланням на відсутність в його діях складу зазначеного адміністративного правопорушення та протиправність дій інспектора патрульної поліції під час винесення постанови про накладання адміністративного стягнення.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 березня 2021 року у позові ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, треті особи: інспектор Бердянського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області капітан поліції Онищенко Олександр Петрович, Бердянський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про скасування постанови та закриття провадження у справі, відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 19.05.2021 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 березня 2021 року у справі №310/9225/20(2-а/310/23/21) скасовано та прийнято у справі нове судове рішення. Адміністративний позов задоволено. Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАН № 3520859 від 05.12.2020 року відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбачено ч.5 ст. 122 КУпАП, провадження у вказаній адміністративній справі закрито.

В силу приписів ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин та норми, що їх регулюють.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положеннями статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають значення для справи. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В силу приписів статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті.

Положеннями ч.1 ст. 1173, ст. 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їх посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів та їх посадових і службових осіб.

Згідно ч.1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до ч.6 ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно ч.ч.2,7 ст. 1174 ЦК України, право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди встановлюється законом.

В силу приписів п.2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94-ВР від 01.12.1994 року (далі Закон №266), відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 2 Закону №266 право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно висновку, який міститься в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року (справа №569/1799/16-ц), здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищих посадових осіб органу державної влади.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що на підставі постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 19.05.2021 року, яка набрала законної сили 19.05.2021 року, є доведеним факт того, що відносно позивача ОСОБА_1 мало місце незаконне провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.5 ст. 122 КУпАП, за результатами якого на нього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1020 гривень.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вищезазначеним судовим рішенням встановлено факт неправомірності дій посадової особи патрульної поліції під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.122 КУпАП, що, свідчить про наявність у нього душевних страждань внаслідок таких дій посадової особи державного органу, тобто наявність моральної шкоди, і є підставою для її відшкодування державою.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилено доводи Департаменту патрульної поліції про те, що наявність рішення суду про скасування постанови про накладання адміністративного стягнення та закриття справи про адміністративне правопорушення не встановлює незаконності дій інспектора та відповідно не доводить наявності моральної шкоди, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову, оскільки вчинення інспектором патрульної поліції законодавчо визначених дій має наслідком прийняття відповідного рішення суб`єкта владних повноважень постанови у справі про адміністративне правопорушення. Самі по собі дії щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, складання постанови у такій справі не можуть бути окремим предметом оскарження.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спричинена в даному випадку позивачу ОСОБА_1 моральна шкода повинна відшкодовуватись на загальних підставах, визначених ст. 1174 ЦК України, а не на підставі ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на які посилається позивач, оскільки зазначені норми права встановлюють спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими особами. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди посадові чи службові особи органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди зокрема, внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

За відсутності цих підстав в силу вимог ч.6 ст. 1176 УК України шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 ЦК України).

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року, справа №920/715/17.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що підстави для застосування під час вирішення даної цивільної справи ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не вбачає підстав для застосування положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема ч. 3 ст. 13 вказаного Закону, яка передбачає, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Встановлено, що моральна шкода ОСОБА_1 заподіяна внаслідок притягнення його до адміністративної відповідальності та накладання адміністративного стягнення у вигляді штрафу інспектором патрульної поліції УПП в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції, тобто службовою особою органу державної влади, який, як вже зазначалось, не є органом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не перебував ні під слідством, ні під судом, то підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 13 вказаного Закону відсутні.

Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції відповідно до ст. 23 ЦК України враховує характер правопорушення, глибину та тривалість душевних страждань позивача, час та зусилля, які були ним витрачені для відновлення свого порушеного права.

Судом першої інстанції встановлено, що відносно ОСОБА_1 мало місце неправомірне здійснення адміністративного провадження та накладання адміністративного стягнення саме з боку посадової особи державного органу, в той час, коли такий орган та його посадові особи, в першу чергу, зобов`язані гарантувати дотримання конституційних принципів захисту прав людини і громадянина, не допускати порушення таких прав. З дня притягнення позивача до адміністративної відповідальності 05.12.2020 року і до дня ухвалення судом рішення про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.5 ст. 122 КУпАП- 19.05.2021 року пройшло 6 місяців. Все це призвело до зміни звичного укладу його життя, необхідності докладання додаткових зусиль для поновлення своїх прав, що, на думку суду, викликало у позивача відповідний психоемоційний дискомфорт, спричинило душевні переживання.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що справедливим буде присудження відшкодування моральної шкоди у розмірі 2040 грн., виходячи з засад розумності та справедливості, розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 2040 грн. є достатнім та співмірним із тривалістю порушень прав позивача та характером завданої йому немайнової шкоди. Стягнення у такому розмірі не є надто надмірним, не призведе до порушення балансу прав та інтересів конкретного громадянина і суспільного інтересу.

При визначенні порядку стягнення з держави моральної шкоди, спричиненої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади та їх посадових осіб, суд обґрунтовано виходив з положень ст.ст.2,170 ЦК України, згідно з якими Держава Україна є учасником цивільних відносин, набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

В силу норм Бюджетного кодексу України, Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого КМУ від 15.04.2015 року №215, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду, у зв`язку з чим моральна шкода, спричинена позивачу ОСОБА_1 , підлягає стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення майнової шкоди яка, згідно позову, полягає у сумі, сплаченої за юридичну допомогу адвокату під час захисту прав позивача у суді першої та апеляційної інстанції у справі № 310/9225/20 в розмірі 5400,00 грн., встановлено, що позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення грошових коштів, сплачених ним за послуги адвоката згідно з договором про надання правової допомоги у зв`язку із розглядом адміністративної справи № 310/9225/20.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно ч.ч. 1, 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правову допомогу.

Відповідно до ст. 143 КАС України питання щодо судових витрат вирішується адміністративним судом у рішенні, постанові або ухвалі. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У постанові Верховного Суду від 28.10.2020 року у справі № 461/85/19 зазанчено про те, що процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги про відшкодування матеріальної шкоди задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилаються скаржники в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційних скарг, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржниками в апеляційних скаргах доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 червня 2022 року.

Головуючий

Судді: