Номер провадження: 22-ц/813/3229/22
Номер справи місцевого суду: 518/845/18
Головуючий у першій інстанції Тарасенко М. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Тищенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 20 травня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнював, до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Позов обґрунтований тим, що за договором позики від 11 грудня 2008 року відповідач отримав від позивача у позику грошові кошти у розмірі 65 000 доларів США. На підтвердження зазначеного позивач подав до суду копії власноруч складеної відповідачем розписки від 11 грудня 2008 року та постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року по цивільній справі № 518/1647/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, якою на думку позивача встановлено, що правовідносини, які виникли на підставі вказаної розписки, є позикою.

До серпня 2015 року позивач на поверненні вказаних грошових коштів не наполягав, оскільки між ним та відповідачем склалися довірчі відносини та відповідач визнавав факт отримання грошей у борг та зобов`язувався їх повернути. У серпні 2015 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, проте відповідач відмовився віддавати грошові кошти.

Оскілки відповідач свої зобов`язання за умовами договору позики від 11.12.2008 року не виконав, позивач був вимушений звернутись за захистом своїх прав до суду з позовом про стягнення грошових коштів та відповідно до уточнень просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 11 грудня 2008 року в розмірі 73 462,47 доларів США, з яких: 65 000,00 доларів США сума боргу (позики) та 8 462,47 доларів США три відсотки річних від простроченої суми, а також понесені ним судові витрати в сумі 32 096,05 гривень.

Рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 20 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 11 грудня 2008 року в розмірі 73 462,47 доларів США, з яких: 65 000,00 доларів США сума боргу (позики) та 8 462,47 доларів США три відсотки річних від простроченої суми. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8 810,00 гривень в рахунок сплаченого судового збору. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права:

- ОСОБА_1 просить суд скасувати рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 20 травня 2021 року в частині відмови у стягненні з відповідача витрат позивача, пов`язаних з явкою до суду, у розмірі 21 055,51 грн. та ухвалити в цій частині нове судове рішення про компенсацію таких витрат;

- ОСОБА_2 просить суд скасувати рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 20 травня 2021 року і ухвалити нове рішення про відмову в позові повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 натолійовича підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

У повній мірі всім зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 73 462,47 доларів США, з яких: 65 000,00 доларів США сума боргу (позики) та 8 462,47 доларів США три відсотки річних від простроченої суми, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на зміст розписки від 11 грудня 2008 року, між сторонами виникли грошові зобов`язання, які випливають із договору позики. При цьому суд погодився з наведеним позивачем розрахунком трьох процентів річних від простроченої суми, який приймається судом, за період з 22.11.2015 року по 23.03.2020 року в сумі 8 462,47 доларів США.

Одночасно, набувши висновок про обґрунтованість заявлених вимог, суд першої інстанції не знайшов підстав для застосування позовної давності згідно із заявою, наведеною відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам та є правильним.

Судом встановлено, що:

- згідно з розпискою від 11 грудня 2008 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 65 000 доларів США;

- рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 18 квітня 2016 року по цивільній справі № 518/1647/15-ц, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Мотивувальною частиною вказаного рішення встановлено, що 11 грудня 2008 року між ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_2 , який був засновником та директором ТОВ «Моноліт», за усною домовленістю між собою фактично було укладено угоду про спільну діяльність, яка була оформлена в формі договору позики, що підтверджується відповідною розпискою. 15 грудня 2008 року між ОСОБА_1 з однієї сторони та ТОВ «Моноліт» в особі директора Юцикова С.А.,був укладений договір про спільну діяльність з об`єднанням вкладів та досягнуто умови та порядку спільної діяльності з вирощування полуниці. Суд вважав не доведеним факт укладення між сторонами саме договору позики від 11 грудня 2008 року та отримання відповідачем грошових коштів від позивача саме в борг, оскільки дана розписка, на думку суду, є частиною договору про спільну діяльність, за якою сторони погодилися зайнятися підприємницькою діяльністю з вирощування полуниці, а саме: з придбання саджанців, збору врожаю та продажу полуниці;

- рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 18 квітня 2016 року ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2016 року залишено без змін;

- постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , мотивувальну частину рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 18 квітня 2016 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2016 року змінено з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, в іншій частині рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 18 квітня 2016 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2016 року залишено без змін.

Мотивувальною частиною постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року встановлено, що вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій, у порушення статей 212-214, 303, 316 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) провели оцінку розписки від 11 грудня 2008 року. Висновок про те, що у справі не доведено факту укладення договору позики, зроблений судом апеляційної інстанції без урахування того, що текст вказаної розписки містить однозначні відомості про те, що ОСОБА_2 позичає, тобто бере у позику із зобов`язанням повернення, а не отримує на іншій підставі, гроші у ОСОБА_1 у визначеній сумі. Факт складання розписки від 11 грудня 2008 року і отримання коштів ОСОБА_2 підтверджується, однак останній доводив факт отримання коштів у межах правовідносин сторін щодо здійснення спільної діяльності. Однак, договір про спільну діяльність був укладений після складання розписки від 11 грудня 2008 року, а саме 15 грудня 2008 року, і між іншими сторонами. Таким чином, суди дійшли неправильного висновку про те, що розписка від 11 грудня 2008 року не є документом, що підтверджує боргове зобов`язання;

-розглядаючи питання про застосування позовної давності у відповідності до заяви відповідача, суд першої інстанції дослідив, що за умовами договору позики від 11 грудня 2008 року строк повернення суми боргу не встановлений;

-07 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів за розпискою від 11 грудня 2008 року, який суд по суті вважав вимогою до боржника про повернення грошових коштів за розпискою від 11 грудня 2008 року;

-22 жовтня 2015 року цей позов вручено ОСОБА_2 , що підтверджується поштовим повідомленням про вручення, таким чином строк перебігу позовної давності починається з 22 листопада 2015 року, через тридцять днів після отримання вимоги;

- 05 червня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів за вказаним договором позики, тобто до спливу 3-х років з часу вручення вимоги про повернення грошових коштів, в межах строку позовної давності.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Районний суд вірно зазначив, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а при розгляді відповідного позову, суду слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Також є обґрунтованими посилання суду на те, що на підтвердження укладення договору і його умов може бути надано розписку позичальника або інший документ, що засвідчує передачу позичальнику позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей і, як слідство, висновок суду про те, що письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів.

Дослідивши належним чином зміст розписки від 11 грудня 2008 року та надавши їй вірну правову оцінку, врахувавши, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 518/1647/15-ц мотивувальну частину рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 18 квітня 2016 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2016 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за розпискою від 11.12.2008 року, як безпідставно набутих, змінено з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові Верховного Суду, які зведені до того, що суди, не встановивши дійсного змісту і достовірності розписки, неправильно визначили правову природу правовідносин сторін і зробили неправильний висновок про те, що спірна розписка не є доказом укладення між сторонами договору позики, оскільки текст вказаної розписки містить однозначні відомості про те, що ОСОБА_2 позичає, тобто бере у позику із зобов`язанням повернення, а не отримує на іншій підставі, гроші у ОСОБА_1 у визначеній сумі, суд першої інстанції набув обґрунтованого висновку про наявність між сторонами грошових зобов`язань, які випливають саме із договору позики.

Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 518/1647/15-ц зазначено, що факт складання розписки від 11 грудня 2008 року і отримання коштів ОСОБА_2 підтверджується, однак останній доводив факт отримання коштів у межах правовідносин сторін щодо здійснення спільної діяльності. Однак, договір про спільну діяльність був укладений після складання розписки від 11 грудня 2008 року, а саме 15 грудня 2008 року, і між іншими сторонами. При цьому посилання ОСОБА_2 на те, що він 26 грудня 2008 року вніс на поточний рахунок ТОВ «Моноліт» 60 000 грн, а 06 лютого 2009 року 400 000 грн, не можуть бути підставою для звільнення його від зобов`язань, про які він власноручно вказав у розписці від 11 грудня 2008 року.

Доводи апеляційної скарги, що розписка від 11.12.2008 року підтверджує, що отримані ОСОБА_2 грошові кошти від ОСОБА_1 є внеском у спільну програму вирощування суниці і не містить зобов`язання відповідача про їх повернення позивачу, що 15.12.2008 року було укладено договір про спільну діяльність з об`єднанням вкладів сторін, що в подальшому на рахунок ТОВ «Моноліт» ОСОБА_2 вніс отримані у ОСОБА_1 грошові кошти за розпискою від 11.12.2008 року, що дані обставини були вірно встановлені рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 18 квітня 2016 року та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2016 року, що дослідження і оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанції і Верховний Суд не міг встановлювати будь-яких обставин або вважати їх доведеними, не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваного судового рішення в частині вирішення позовних вимог по суті, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки, без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а тому апеляційна скарга на рішення суду в частині вирішення позову по суті заявлених вимог підлягає відхиленню.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 року, пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 року; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи по суті заявленого позову, які є підставою для скасування рішення в цій частині, не допустив, а наведені в скарзі ОСОБА_2 доводи правильність висновків суду щодо вирішення позову по суті не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Крім того, погоджуючись з рішенням суду в частині вирішення позову по суті, позивач ОСОБА_1 просить суд скасувати рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 20 травня 2021 року в частині відмови у стягнення з відповідача витрат позивача, пов`язаних з явкою до суду, у розмірі 21 055,51 грн. та ухвалити в цій частині нове судове рішення про компенсацію таких витрат.

Колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Як вбачається з матеріалів справи представником позивача під час розгляду справи в суді першої інстанції подавався та періодично оновлювався попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, в якому окрім сплати судового збору за подання позову і заяв про забезпечення позову, також враховувалися витрати, пов`язані з явкою представників позивача з м. Києва до суду першої інстанції, в якому на дати призначених судових засідань відбувався розгляд справи.

Станом на 19.02.2020 року позивачем уточнено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, пов`язаних з явкою представника позивача до суду в судові засідання, які складаються з вартості квитків на потяг з м. Києва до м. Одеси і в зворотному напрямку; виплати адвокатам на відрядження, витрати на проживання під час відрядження, витрати на автомобільне паливо тощо.

У попередньому розрахунку позивачем зазначені витрати, пов`язані з явкою в наступні судові засідання:

- на 20.11.2018 року 744 грн. 60 коп., що підтверджується наказом № 120-З від 14.11.2018 року про направлення директора ТОВ «Юридична фірма «Кравцов та Партнери» Кравцова В.Ю. до Одеської області, смт. Іванівка, вул. Центральна, 81 А для участі у судовому засіданні по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в Іванівському районному суді Одеської області з 20.11.2018 року до 21.11.2018 року (т. 2 а. с. 29); зведеною відомістю про виплату ОСОБА_3 добових 744 грн. 60 коп. (т. 2 а. с. 30); журналом судового засідання Іванівського районного суду Одеської області від 20.11.2018 року, в якому брав участь представник позивача ОСОБА_3 ( т. 1 а. с. 119-121);

-на 23.01.2019 року 6 655 грн. 46 коп., що підтверджується квитками на потяг на ім`я ОСОБА_4 в напрямку Київ-Одеса на 22.01.2019 року та у зворотному напрямку на 23.01.2019 року (купе) вартістю 470,88 грн. за кожний квіток та квітками на потяг на ім`я ОСОБА_5 в напрямку Київ-Одеса на 22.01.2019 року (СВ) вартістю 1175,95 грн. та у зворотному напрямку на 23.01.2019 (СВ) вартістю 1153,95 грн. за квіток (т. 2 а. с. 31-34); зведеною відомістю про виплату добових ОСОБА_3 1 251 грн. 90 коп. та ОСОБА_6 добових 1 251 грн. 90 коп. (т. 2 а. с. 35); рахунок по сплаті за проживання під час відрядження у розмірі 880 грн.; журналом судового засідання Іванівського районного суду Одеської області від 23.01.2019 року, в якому брали участь представники позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (т. 1 а. с. 182-183);

- на 27.03.2019 року 4 015 грн. 30 коп., що підтверджується наказом № 128-З від 21.03.2019 року про направлення директора ТОВ «Юридична фірма «Кравцов та Партнери» Кравцова В.Ю. до Одеської області, смт. Великомихайлівка, вул. Пушкіна 2-Б для участі у Великомихайлівському районному суді Одеської області з 26.03.2019 року до 28.03.2019 року (т. 2 а. с. 39); зведеною відомістю про виплату ОСОБА_3 добових 1 251 грн. 90 коп. (т. 2 а. с. 42); квітками на потяг на ім`я ОСОБА_5 в напрямку Київ-Одеса на 26.03.2019 року (СВ) та у зворотному напрямку на 27.03.2019 (СВ) вартістю 1381,85 грн. за кожний квіток (т. 2 а. с. 40-41); протоколом судового засідання Великомихайлівського районного суду Одеської області від 27.03.2019 року, в якому брав участь представник позивача ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 211-212);

-на 22.04.2019 року 4 613 грн., що підтверджується квітками на потяг на ім`я ОСОБА_5 в напрямку Київ-Одеса на 21.04.2019 року (СВ) вартістю 1686,45 грн. та у зворотному напрямку на 22.04.2019 (СВ) вартістю 1540,58 грн. за квіток (т. 2 а. с. 44-45);

-на 26.06.2019 року 1 739 грн. 48 коп., що підтверджується технічним паспортом на автомобіль «Фольксваген», належний ОСОБА_3 , розрахунком відстані від м. Києва до Ширяївського районного суду Одеської області і у зворотному напрямку, технічними характеристиками щодо розходу пального для даного автомобілю у змішаному циклі і довідкою про середню вартість пального на той період; протоколом судового засідання Ширяївського районного суду Одеської області від 26.06.2019 року, в якому брав участь представник позивача ОСОБА_3 (т. 2 а. с. 83);

-на 26.07.2019 року 1 715 грн. 62 коп., що підтверджується технічним паспортом на автомобіль «Фольксваген», належний ОСОБА_3 , розрахунком відстані від м. Києва до Ширяївського районного суду Одеської області і у зворотному напрямку, технічними характеристиками щодо розходу пального для даного автомобілю у змішаному циклі і довідкою про середню вартість пального на той період; протоколом судового засідання Ширяївського районного суду Одеської області від 26.07.2019 року, в якому брав участь представник позивача ОСОБА_3 (т. 2 а. с. 102);

- на 03.03.2020 року 1 572 грн. 05 коп., що підтверджується технічним паспортом на автомобіль «Фольксваген», належний ОСОБА_3 , розрахунком відстані від м. Києва до Ширяївського районного суду Одеської області і у зворотному напрямку, технічними характеристиками щодо розходу пального для даного автомобілю у змішаному циклі і довідкою про середню вартість пального на той період;

Оскільки позивачем не надано доказів про фактичні витрати його представника на пальне для автомобіля (чеки про оплату), заявлені до стягнення витрати представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 , пов`язані з явкою в судові засідання на 26.06.2019 року, на 26.07.2019 року, на 03.03.2020 року, не підтверджені, у суду першої інстанції не було підстав для стягнення витрат в цій частині і тому висновок районного суду в цій частині є обґрунтованим.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що представником позивача ОСОБА_3 пред`явлено квітки на потяг класу вагону «СВ», в той час, як інший представник, який також виїжджав у відрядження разом з ОСОБА_3 . ОСОБА_6 користувався при проїзді у потязі вагоном класу «Купе».

Враховуючи суттєву різницю у вартості квитків, колегія суддів вважає за розумне та справедливе взяти за основу витрати, пов`язані з явкою до суду в частині транспортних витрат на потяг, які дорівнюють вартості квитка «Купе».

Таким чином, колегія суддів вважає доведеними, розумними та достатніми такі витрати: на 20.11.2018 року 744 грн. 60 коп.; на 23.01.2019 року 5 267,32 грн. (4 квітка на потяг класу вагону «Купе» в обох напрямках для ОСОБА_3 та ОСОБА_6 по 470,88 грн. за кожний квіток, а всього 1 883,52 грн., вартість проживання ОСОБА_3 у мотелі протягом однієї доби під час відрядження 880 грн., отримані виплати добових на обох представників за 3 дні відрядження 2 503,80 грн.; на 27.03.2019 року - 2 193,66 грн. (2 квітка на потяг класу вагону «Купе» в обох напрямках для ОСОБА_3 вартістю по 470,88 грн. за кожний квіток та отримані ОСОБА_3 добові 1 251 грн. 90 коп.); на 22.04.2019 року 941,76 грн. (2 квітка на потяг класу вагону «Купе» в обох напрямках для ОСОБА_3 вартістю по 470,88 грн. за кожний квіток), а всього на загальну суму 9 147 грн. 34 коп. (744,60 + 5 267,32 + 2 193,66 + 941,76).

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення суду в частині вирішення позову по суті задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, пов`язаних з явкою представників позивача до суду у розмірі 9 147 грн. 34 коп., підлягає частковому задоволенню, рішення першої інстанції в цій частині скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача зазначених витрат, в іншій частині рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 20 травня 2021 року в частині відмови у стягненні судових витрат, пов`язаних з явкою представників позивача до суду скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з явкою представників позивача до суду, у розмірі 9 147 грн. 34 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 14.02.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк