Справа № 305/470/21
Провадження по справі 2/305/90/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2022 року. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Ємчук В.Е.

за участі: секретаря судового засідання Шемоти М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог державний реєстратор Петращук Іван Васильович про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину майна та скасування державної реєстрації права власності на 1/2 частину майна,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулася з даним позовом до Рахівського районного суду мотивуючи свої вимоги тим, що вона та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 21 травня 2011 року у виконавчому комітеті Білинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області. В період перебування у шлюбі вони за власні кошти придбали земельну ділянку площею 0,0731 га, цільовим призначенням якої являється будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :06:001:0095, яка в той же день реєстратором Рахівської міської ради Петращуком І.В. зареєстрована за відповідачем ОСОБА_2 в 1/1 цілій частині. Вартість цієї земельної ділянки складає 64218,44 грн. 18 жовтня 2018 року подружжям за спільні кошти було придбано будівельні блоки в кількості 600 штук, вартість яких становила 35400 гривень. У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на даний час проживають з позивачкою. Відповідно до рішення Рахівського районного суду від 05.11.2020 шлюб між сторонами розірвано. Крім цього у 2017 році подружжям за спільні кошти було придбано автомобіль ВАЗ 21110, яким ОСОБА_2 керує без переоформлення автомобіля у сервісному центрі. Враховуючи, що майно придбане подружжям у шлюбі, належить їм на праві спільної власності, ОСОБА_1 просить визнати нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,0731 га, кадастровий номер :06:001:0095, що розташована у с. Білин, Рахівського району Закарпатської області, цільовим призначенням якої є для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) та будівельні блоки в кількості 600 штук, спільним сумісним майном подружжя, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканкою АДРЕСА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0731 га, що розташована у с. Білин, Рахівського району, Закарпатської області та 1/2 частину будівельних блоків, скасувати рішення державного реєстратора Петращука Івана Васильовича від 26.09.2018 року про реєстрацію земельної ділянки площею 0,0731 га, на ім`я ОСОБА_2 , від 26.09.2018 року, що розташована в с. Білин, Рахівського району, Закарпатської області в 1/2 частині, скасувати. Також просить стягнути з Відповідача витрати понесені на оплату судового збору та наданих юридичних послуг.

ОСОБА_1 надала суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач, ОСОБА_2 , був повідомлений про відкриття провадження у даній справі 12.02.2022, однак відзиву на позов не подав. Також відповідач був повідомлений шляхом публікації оголошення на офіційному сайті судової влади, оскільки поштові відправлення не були вручені останньому, а смс-повідомлення також не були доставлені.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до такого висновку.

Шлюб між сторонами, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , був зареєстрований 21 травня 2011 року виконавчим комітетом Білинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області за актовим записом №2.

Від шлюбу народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з рішенням Рахівського районного суду, Закарпатської області від 05.11.2020, яке набрало законної сили 08.12.2020, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.09.2018 року, укладеного між ОСОБА_6 , як Продавець, та ОСОБА_2 , як Покупець, який був посвідчений приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Небогою М.П. та зареєстрований в реєстрі за №843, ОСОБА_2 купив земельну ділянку розміром 0,0731 га, що становить 731 кв.м., кадастровий номер якої :06:001:0095, розташовану за адресою: Закарпатська область, Рахівський район, с. Білин.

Право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку розміром 0,0731 га, що становить 731 кв.м, кадастровий номер :06:001:0095, розташовану за адресою: Закарпатська область, Рахівський район, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) с. Білин було зареєстровано за ОСОБА_2 в 1/1 частці у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Небогою М.П. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 43212050 від 26.09.2018.

Крім того, ОСОБА_1 , надала суду накладну про придбання у приватного підприємця ОСОБА_7 будівельних блоків в кількості 600 штук на загальну суму 35400 гривень.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частини друга статті 364 ЦК України).

Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України передбачають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 19.05.2020 (справа № 916/1608/18, провадження № 12-135гс19) дійшла висновку, щовідповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа вбачається право власності особи, але не випливає однозначно, що майно є саме нерухомістю), але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Якщо така реєстрація здійснена, то належним способом захисту, як зазначено вище, є віндикаційний позов, а не позов про визнання права власності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав законодавцем віднесено в тому числі обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав.

З наведених позивачкою доказів судом встановлено, що спірне майно було придбано під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відповідно воно є спільним сумісним майном подружжя. Титульним власником земельної ділянки є відповідач по справі ОСОБА_2 , як сторона вчиненого правочину. Доказів на спростування факту належності спірного майна до спільної сумісної власності подружжя суду не надано. Інформація про співвласника вказаного об`єкта нерухомого майна - ОСОБА_1 відсутня та не відображена, відповідач вважається одноосібним власником не зважаючи на належність майна на праві спільної сумісної власності.

Отже, проведена під час внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційна дія не в повній мірі відображає суб`єктний склад співвласників, зокрема внесена інформація про суб`єктів права лише щодо відповідача ОСОБА_2 , що виключає можливість позивача реалізувати свої правомочності, щодо наявного у неї права на спірну земельну ділянку.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

За таких обставин суд приходить до висновку, що набуте під час перебування у шлюбі спірне нерухоме майно належить сторонам по справі на праві спільної сумісної власності, що підтверджено матеріалами справи. Отже, наявний між сторонами спір дає підстави для визнання за Позивачкою права власності на придбану під час перебування у шлюбі 1/2 частину земельної ділянки. Саме такий спосіб захисту у вказаних правовідносинах є належним, оскільки відповідно до чинного законодавства з моменту набуття права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна воно належить членам подружжя на праві спільної сумісної власності, якщо інше не доведено у судовому порядку.

Віндикація у вказаному спорі не може бути належним способом захисту, оскільки володіння спірним майном відповідачем ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності є законним та складовою права власності.

Також слід визнати право власності за ОСОБА_1 на половину придбаних будівельних блоків, оскільки такі були придбані сторонами 18.10.2018, тобто у період шлюбу.

Позовні вимоги в частині зобов`язання державного реєстратора внести зміни до запису державного реєстру речових прав шляхом внесення відомостей про ОСОБА_1 як співвласника земельної ділянки, площею 0,0731 га, кадастровий номер :06:001:0095, що розташована у с. Білин, Рахівського району Закарпатської області не підлягають до задоволення, оскільки відповідно до статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно є підставою для реєстрації права власності.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Позивачка ОСОБА_1 пред`явила вимогу про стягнення з ОСОБА_2 судових витрат, понесених за надання правничої допомоги. На підтвердження цих витрат надала суду квитанцію адвоката Сойма І.Ю. про їх сплату в сумі 3000 гривень, ордер адвоката, а також договір про надання юридичних послуг від 10.12.2021, але наразі суду не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті), що позбавляє суд вирішити питання стягнення в користь Позивачки ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, однак це не позбавляє її звернутися до суду із відповідною заявою після ухвалення рішення в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Разом з цим, з відповідача відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, в користь позивачки слід стягнути сплачений нею судовий збір в сумі 1816 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 141, 209, 212, 214-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,0731 га, кадастровий номер: :06:001:0095, що розташована в с. Білин, Рахівського району, Закарпатської області, цільовим призначенням якої є для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) та будівельні блоки в кількості 600 штук спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканки АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешканця АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , мешканкою АДРЕСА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0731 га, що розташована у с. Білин, Рахівського району, Закарпатської області, кадастровий номер :06:001:0095.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешканця АДРЕСА_2 в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , мешканки АДРЕСА_1 1816 гривень судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя: В.Е. Ємчук