ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/4539/20
Провадження № 2/362/303/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02.06.22 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді Лебідь-Гавенко Г.М.,
за участю секретарів Шевченко М.В., Харченко А.В., Берковської Д.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові Київської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
У серпні 2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якій позивач просить визнати за нею та ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку за кожним автомобіля «Hyundai Accent», кузов № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , сірого кольору, 2013 року випуску.
Вказуючи на те, що 14 серпня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у Тростинсько-Новоселицькій сільській раді Васильківського району Київської області було укладено шлюб, актовий запис № 1.
24 квітня 2013 року за спільні кошти подружжя було придбано автомобіль «Hyundai Accent», кузов № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , сірого кольору, 2013 року випуску.
30 квітня 2013 року вказаний автомобіль було зареєстровано на ім`я Відповідача (державний номерний знак НОМЕР_3 ) та видано Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , яке оформлено ВРЕР-9 УДАІ в м. Києві, код 1109.
Автомобіль «Hyundai Accent», перебуває у володінні та користуванні Відповідача, у зв`язку із чим Позивач не може надати суду копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, оскільки документ перебуває у відповідача.
Крім того, у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, оскільки Відповідач вже тривалий час проживає окремо від Позивача та не підтримує подружніх відносин.
Автомобіль «Hyundai Accent», кузов № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , сірого кольору, 2013 року випуску належить Позивачу та Відповідачу на праві спільної сумісної власності.
Таким чином, Позивач має право на Ѕ частину майна, що є об`єктом спільної сумісної власності Позивача та Відповідача.
Згоди між ними щодо розподілу майна, що є їх спільною власністю не досягнуто.
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в загальному позовному провадженні (а.с.31-32).
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2021 року закрито підготовче судове засідання та справи призначена до судового розгляду (а.с.75-76).
Представник позивача в судовому засідання не з`явилася, направила до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності (а.с. 80).
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи судом повідомлявся належним чином. До суду від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких зазначив, що оцінка вартості автомобіля на момент поділу майна, заявлена позивачем, не відповідає дійсності і не може братися судом до уваги з огляду на те, що безпосередній огляд авто не здійснювався, а оцінка здійснювалася на підставі інформації, наданої позивачем, про що зазначено у Звіті; з огляду на розмір вартості, очевидно позивач не зазначила розмір шкоди, завданої автомобілю внаслідок настання страхового випадку, що мав місце 17.09.2013 року; не було встановлено реальний технічний стан авто з урахуванням фізичного зносу. Просив у задоволенні позову відмовити. Також судові витрати позивача у розмірі 10 000 грн. не підлягають стягнення з відповідача (а.с. 72).
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.
На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності відзиву відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі заочного рішення та часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Судом встановлено, що 14 серпня 1999 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб у Тростинсько-Новоселицькій сільській раді Васильківського району Київської області, актовий запис № 1 що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_5 (а.с. 7).
Відповідно до договору №24-01-04/13 купівлі-продажу автотранспортного засобу фізичній особі 24.04.2013 року сторони придбали автомобіль марки «Hyundai Accent», кузов № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , сірого кольору, 2013 року випуску, (а.с. 9-15).
Відповідно до Звіту про оцінку майна від 05 серпня 2020 року про оцінку колісного транспортного засобу ринкова вартість КТЗ на дату оцінки складає 207 900,00 грн. (а.с. 17-18).
Згідно зі статтею 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17,
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток (стаття 70 СК України), а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15.
Відповідно до частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.
А згідно з частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 зазначено, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що автомобіль був набутий сторонами в період шлюбу, тому суд дійшов висновку про визнання його спільним сумісним майном подружжя, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні по Ѕ частині без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, беручи до уваги те, що понесені позивачем судові витрати пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим з урахуванням ціни позову, згідно ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1039,50 грн.
Щодо вирішення питання про професійну правничу допомогу, суд дійшов до наступного висновку.
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник ОСОБА_1 адвокат Дуля Т.В. подала до позовної заяви договір про надання правової допомоги від 24 червня 2020 року, ордер серії КС № 741368 (а.с.19-20).
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Враховуючи відсутність у матеріалах справи детального опису робіт (наданих послуг) адвокатом, акта приймання виконаної роботи, а також довідки - розрахунку сплаченого позивачкою або меморіальний ордер, відсутність заяви ОСОБА_1 про намір подати докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення судового рішення, суд приходить до висновку про необхідність залишення без розгляду вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись статтями 60, 69, 70, 71 СК України, ст. 368 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», статтями 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-82, 137, 141, 211, 258, 263, 264, 265, 268, 280-281, 352 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.
Визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на автомобіль марки «Hyundai Accent», кузов № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , сірого кольору, 2013 року випуску.
Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на Ѕ частину автомобіля марки «Hyundai Accent», кузов № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , сірого кольору, 2013 року випуску.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 039,50 грн.
У частині вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. залишити без розгляду.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його оголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст рішення виготовлено 13 червня 2022 року.

Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко