КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/1520/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/3560/20

29 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Заришняк Г.М.

- Рубан С.М.

розглянувши у порядку письмого провадження справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Дибки Юрія Володимировича на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 листопада 2020 року, ухваленого під головуванням судді Мицик Ю.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 27.01.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики № 27/01-02 , відповідно умов якого ОСОБА_3 передав у власність відповідачу грошові кошти в сумі 117 287,02 грн., що на день укладання цього договору було еквівалентно 4 720 доларів США, які ОСОБА_1 зобов`язалася повернути до 27.04.2016 року.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, позичальником, ОСОБА_1 27.01.2016 року видано ОСОБА_3 розписку, у якій зафіксовано умови позики та посвідчено факт отримання нею визначеної грошової суми.

19.09.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики №27/01-02 від 27.01.2016 року.

У встановлені договором строки, відповідач не повернула суму позики, у зв`язку з чим, за нею утворилась заборгованість у розмірі 116 441,71 грн., яку позивач і просить стягнути з відповідача, а також суму судового збору в розмірі 1 164,42 грн.

Заочним рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05.11.2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики № 27/01-02 від 27.01.2016 року в розмірі 116 441,71 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 164,42 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 11.08.2021 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Дибка Ю.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, у зв`язку з чим судом порушено принцип змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд, оскільки відповідач була позбавлена можливості подання відзиву на позовну заяву із викладом своїх заперечень щодо позовних вимог та заяви про застосування позовної давності з підстав спливу строку позовної давності за позовними вимогами ОСОБА_2 . Зазначав, що ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики 24.02.20202 року, тобто після спливу строку позовної давності, визначено ст.. 257 ЦК України, який сплинув 28.04.2019 року.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якій просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, вказавши, що відповідач була належно повідомлена про час та місце розгляду справи; строк позовної давності не пропущено, оскільки відповідно до розписки від 30 січня 2018 року відповідач сплатила ОСОБА_3 в рахунок сплати боргу за договором позики 301 долар США, тому строк позовної давності перервався.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Частиною 3 ст. 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Так, судом встановлено, що 27.01.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики № 27/01-02.

Відповідно до п. 1.1 договору позики, ОСОБА_3 (позикодавець) передав у власність ОСОБА_1 (позичальник) грошові кошти в сумі 117287,02 грн., що на день укладення договору було еквівалентно 4720 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів в строк і за графіком відповідно до п. 3 цього договору. Кінцевий строк погашення позики - 27 квітня 2016 року.

Пунктом 2.1 договору позики встановлено, що передача зазначеної в пункті 1 договору суми позики здійснюється під час підписання сторонами цього договору. З цього моменту договір вважається укладеним. На підтвердження укладення цього договору та його умов і отримання коштів позичальник видає позикодавцеві розписку.

Пунктом 3.1. договору позики встановлено, що позика повертається за наступним графіком: в строк до 27.02.2016 року поверненню підлягає 5 963,75 грн., що еквівалентно 240 доларів США; в строк до 27.03.2016 року поверненню підлягає 5 963,75 грн., що еквівалентно 240 доларів США; в строк до 27.04.2016 року поверненню підлягає 105 359,57 грн., що еквівалентно 4 240 доларів США.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, отримання коштів, позичальником, відповідачем у справі, видано ОСОБА_3 розписку, у якій зафіксовано умови позики та посвідчено факт отримання визначеної грошової суми.

19.09.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги № 16/08/19-1 за договором позики №27/01-02 від 27.01.2016 року (а. с. 7). Сторони визначили, що заборгованість ОСОБА_1 складає 117 297,02 грн. (п. 2 договору про відступлення права вимоги).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики, тому на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 116 441,71 грн.

Встановивши, що за договором про відступлення права вимоги ОСОБА_2 набуланалежне ОСОБА_3 право вимоги до ОСОБА_1 за договором позики від 27.01.2016 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про виникнення між сторонами позикових правовідносин .

Крім того, встановивши, що відповідач не виконала належним чином свої зобов'язання щодо повернення позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення суми боргу на користь ОСОБА_2 .

Заперечуючи проти висновків суду першої інстанції, представник відповідача в апеляційній скарзі вказував, що суд першої інстанції розглянув справу та ухвалив рішення у його відсутність, чим позбавив його можливості доведення обставин, які мають істотне значення для справи, зокрема, відповідач не змогла заявити про сплив строку позовної давності.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, а виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, передбачено ст.6 Конвенції.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та безумовною підставою для скасування судового рішення.

Про це зазначено в постанові Верховного Суду у справі № 295/5011/15-ц (касаційне провадження № 61-1125св17).

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частина п`ята статті 128 ЦПК України).

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення (частина восьма статті 128 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що відповідач не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, оскільки судові повістки про виклик, які направлялися відповідачу за зареєстрованим її місцем проживання, поверталися без вручення адресату з відміткою «інші причини».

Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу без участі відповідача, яка належним чином не була повідомлена про час та місце розгляду справи, і вона зазначає про це у своїй скарзі, що є безумовною підставою для скасування судового рішення (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За змістом положень статті 267 ЦК України заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам процесуального законодавства.

У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) зроблено висновок, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Отже, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала про можливість вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування строку позовної давності, який не міг скористатись правом на подання цієї заяви до суду першої інстанції у зв`язку неповідомленням належним чином про розгляд справи та ухваленням у справі заочного рішення.

Приймаючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності на стадії апеляційного розгляду, апеляційний суд виходить із того, що суд першої інстанції вирішив справу у відсутність відповідача, позбавивши її права на висловлення своєї позиції у справі та не надавши змоги подати заяви/клопотання, зокрема, про сплив позовної давності.

Встановлено, що 27.01.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики № 27/01-02. Відповідно до п. 1.1 договору позики, ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 117287,02 грн., що на день укладення договору було еквівалентно 4 720 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів в строк і за графіком відповідно до п. 3 цього договору. Кінцевий строк погашення позики - 27 квітня 2016 року. Відповідно до п. 3.1 договору позики встановлено, що позика повертається за наступним графіком: в строк до 27.02.2016 року поверненню підлягає 5 963,75 грн., що еквівалентно 240 доларів США; в строк до 27.03.2016 року поверненню підлягає 5 963,75 грн., що еквівалентно 240 доларів США; в строк до 27.04.2016 року поверненню підлягає 105 359,57 грн., що еквівалентно 4 240 доларів США.

З вищезазначеного випливає, що сторони визначили та закріпили в договорі термін виконання зобов`язання щодо повернення суми позики - 27 квітня 2016 року, і строк позовної давності сплив 28 квітня 2019 року, тоді як з позовом ОСОБА_2 звернулася до суду засобами поштового зв`язку 21 лютого 2020 року.

У відповідності до приписів статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Колегія суддів відхиляє посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу щодо переривання строку позовної давності, оскільки згідно розписки від 30 січня 2018 року відповідач сплатила ОСОБА_3 в рахунок сплати боргу 301 долар США, що свідчить про визнання нею свого боргу, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.01.2016 року було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 117287,02 грн., що на день укладення договору було еквівалентно 4720 доларів США.

19.09.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги № 16/08/19-1 за договором позики №27/01-02 від 27.01.2016 року (а. с. 7). Сторони визначили, що заборгованість ОСОБА_1 складає 117 297,02 грн. (п. 2 договору про відступлення права вимоги).

Згідно листа-повідомлення від 23.10.2019 року адресованого ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вимагала до 23.11.2019 року виконати зобов`язання за договором позики та повернути їй суму 117 287,02 грн. - суму боргу за договором позики.

Таким чином, вказані вище обставини не дають суду апеляційної інстанції підстави вважати, що 30.01.2018 року ОСОБА_1 повертала ОСОБА_3 в рахунок боргу 301 долар США. Як у договорі про відступлення права вимоги від 19.09.2019 року, так і в листі-повідомленні від 23.10.2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 визначили, що заборгованість становить ту саму суму, яку ОСОБА_1 отримала за договором позики. Вказані у розписці від 30.01.2018 року обставини щодо отримання ОСОБА_3 у ОСОБА_1 коштів у рахунок сплати боргу за договором позики спростовуються наявними у матеріалах справи договором про відступлення права вимоги та листом-повідомленні, які датовані значно пізніше, ніж розписка від 30.01.2018 року. Крім того, не зазначала позивач і про повернення частини коштів під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Ураховуючи викладене вище, наявність передбачених статтею 264 ЦК України підстав для переривання перебігу позовної давності щодо пред`явлення вказаного позову, які б дозволяли зробити висновок про дотримання при поданні позову встановленого законом строку позовної давності, судомне встановлена.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові у зв`язку зі спливом позовної давності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь відповідача з позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги та заяви про перегляд заочного рішення у розмірі 2 200,63 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дибки Юрія Володимировича задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 200, 63 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: