Справа № 605/497/21
Провадження № 2/463/397/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року Личаківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді: Стрепка Н.Л.,

з участю секретаря судових засідань: Онишкевича О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівське АТП-14631» про збільшення розміру відшкодування шкоди, -

встановив:

30 вересня 2021 року позивач звернувся до Підгаєцького районного суду Тернопільської області з позовом до відповідача про стягнення втраченого заробітку, що підлягає відшкодуванню в розмірі 80% п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати з 1 січня 2021 року довічно, індексування цієї суми в період між змінами розміру мінімальної заробітної плати з 1 січня 2021 року довічно; про зобов`язання відповідача здійснити йому перерахунок виплаченого щомісячного втраченого заробітку з 1 січня 2021 року на момент фактичного виконання рішення суду та виплатити йому різницю, що утворилась в результаті цього перерахунку з врахування визначених сум.

Позов мотивує тим, що рішенням Підгаєцького районного суду від 27 листопада 1997 року встановлено, що йому спричинено ушкодження здоров`я з вини водія автобуса «МАЗ», який належав Львівському АТП -14631, внаслідок чого він став інвалідом II- групи з стійкою втратою працездатності 80 %, і вирішено щомісячно, починаючи з 1 грудня 1997 року до переосвідчення до жовтня 1998 року стягувати з Львівського АТП-14631 в його користь по 226 грн. 42 коп. Позивач вказує, що переосвідчення ним пройдено та йому видано посвідчення серії НОМЕР_1 від 6 серпня 1998 року. Посилається на висновок, наявний у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 7 травня 2018 року у справі № 476/72/17 (провадження № 61-13283св18), згідно з яким з моменту прийняття судом рішення про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, особа має право на його збільшення у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати. Вказує, що відповідно до Закону України про державний бюджет на 2021 рік встановлено мінімальну зарплату 6000 грн з 1 січня та 6500 грн - з 1 грудня, при цьому розмір його пенсії становить 3656,37 грн. Згідно з актом судово-медичного дослідження №81 від 30 липня 1997 року ОСОБА_1 втратив 80% професійної працездатності. Відтак вважає, що з урахуванням професійної працездатності на даний час повний розмір відшкодування становить 80% від мінімальну зарплати у розмірі 6000 грн., тобто 4800 грн. Враховуючи те, що його пенсія по інвалідності становить 3656,37 грн. вказує, що втрачений щомісячний заробіток позивача становить 4800 грн. - 3656,37 грн. = 1143 грн. 63 коп.

Окрім того вказує, що відповідно до положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» за заявою потерпілого у разі підвищення вартості життя розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, підлягає індексації на підставі рішення суду. Зазначає, що визначений рішенням Підгаєцького районного суду від 27 листопада 1997 року розмір відшкодування шкоди позивачу в сумі 226,42 грн є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. При цьому вартість життя підвищилась, розмір мінімальної заробітної плати збільшився. Крім того вказує, що в період між збільшенням розміру мінімальної заробітної плати розмір заробітної плати, який береться для обрахунку розміру відшкодування шкоди, також підлягає індексації.

Ухвалою Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 1 жовтня 2021 року матеріали позову скеровано за підсудністю до Личаківського районного суду м. Львова, оскільки в даному випадку на думку зазначеного суду при визначенні територіальної підсудності слід застосовувати положення ч. 2 ст. 27 ЦПК України, згідно із відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходження юридичної особи ТОВ «Львівське АТП-14631» знаходиться за адресою: м. Львів вул. Пластова, 10, що належить до територіальної підсудності Личаківського районного суду м. Львова.

Матеріали даного позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 2 листопада 2021 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких було визначено суддю Стрепка Н.Л.

Ухвалою суду від 3 листопада 2021 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розпочато підготовче провадження у такій та призначено справу до розгляду в підготовчому засідання.

Надалі справу неодноразово було призначено до розгляду у підготовчих засіданнях, зокрема в підготовчому засіданні 1 грудня 2021 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою в таке всіх учасників справи та відсутністю відомостей про вручення їм повідомлень про дату, час і місце даного засідання.

4 січня 2022 року до суду надійшла заява (клопотання) позивача ОСОБА_1 , відповідно до якої просить розгляд справи проводити без його участі, позов підтримує у повному обсязі та наполягає на його задоволенні, а також не заперечує проти винесення заочного рішення у справі.

В підготовчому засіданні 24 січня 2022 року за клопотанням представника відповідача адвоката Андрес О.В., що діє на підставі ордеру серії ВС №1118732 від 21 січня 2022 року, розгляд справи було відкладено у зв`язку з неотриманням відповідачем копії ухвали про відкриття провадження та позовної заяви з додатками.

10 лютого 2022 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву, згідно з яким ТОВ «Львівське АТП-14631» вважає позовні вимоги безпідставними та просить відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

Вказує, що рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 27 листопада 1997 року було встановлено, що 20 лютого 1994 року внаслідок автодорожньої пригоди, що сталась з вини водія Львівського АТП-14631 ОСОБА_3 позивач був травмований, що стало причиною визнання його інвалідом II групи. Позов було задоволено частково та судом вирішено стягувати з Львівського АТП-14631 на користь ОСОБА_1 226 грн. 42 коп. Дане рішення виконується з моменту набрання таким рішенням законної сили по сьогоднішній день. Зазначає, що в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ч. 1 ст. 1197 ЦК України, однак положення даної статті діють лише з часу набрання Кодексом законної сили, а тому на думку відповідача зазначений у цій статті порядок визначення заробітку, втраченого в результаті каліцтва, застосовується лише до працівників, які працювали за трудовим договором та які отримали каліцтво на підприємстві після набрання чинності вказаною нормою закону і на позивача не розповсюджується, оскільки на момент його травмування внаслідок дорожньо-транспортної пригоди діяв інший порядок розрахунку. З долученого позивачем рішення вбачається, що дорожньо-транспортна пригода мала місце у 1994 році, і розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягав відшкодуванню, визначався діючими на той період положеннями статей 440, 441, 450, 455 ЦК Української РСР 1963 року. При цьому звертає увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Таким чином вважає, що зважаючи на те, що розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню вже визначено за рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 11 листопада 1997 року, яке виконується відповідачем, відтак підстави для повторного здійснення такого розрахунку відсутні. Зазначає, що вищевказане рішення набрало законної сили до надання чинності ЦК України в редакції 2004 року і не оскаржувалось позивачем, а відтак ОСОБА_1 просить фактично про новий перегляд сплави та встановлення нової суми відшкодування шкоди, що чинним законодавством не передбачено. При цьому відповідач звертає увагу на те, що аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 вересня 2021 року в справі №219/1304/16-ц (провадження № 61-19322св20) та Верховний суд в постанові від 8 грудня 2021 року у справі №555/2195/18 (провадження №61-20754св19). Окрім того вказує, що втрачений заробіток підлягає розрахунку лише протягом працездатного віку і не підлягає розрахунку в непрацездатному віці, а згідно з паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , долученим до позовної заяви, позивачу станом на сьогодні 74 роки та відтак з врахуванням положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивач не є особою працездатного віку.

Щодо другої позовної вимоги - зобов`язати відповідача здійснити перерахунок виплаченого щомісячного заробітку з 1 січня 2021 року на момент фактичного виконання цього рішення суду та виплатити їй різницю, що утворилась в результаті цього перерахунку з врахуванням визначених сум, вказує, що така є похідною від першою позовної вимоги, та відтак на думку відповідача підстави для задоволення такої теж відсутні. При цьому вказує, що жодним нормативним актом не передбачено покладення обов`язку щодо здійснення такого перерахунку саме на відповідача.

Також вказує, що збільшення розміру відшкодування у зв`язку з підвищенням вартості життя і збільшенням розміру мінімальної заробітної плати, яке передбачене ч.ч. 1, 2 ст. 1208 ЦК України, може здійснюватись лише шляхом індексації суми відшкодування, яка встановлена рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області. Оскільки позивач в позовних вимогах не просить проіндексувати суму відшкодування, яка встановлена вказаним рішенням в сумі 226 грн. 42 коп., відтак на думку відповідача підстав для задоволення позовних вимог немає.

У наступному підготовчому засіданні, призначеному на 2 березня 2022 року, розгляд справи було відкладено у зв`язку з першою неявкою в таке представника відповідача.

Ухвалою суду від 5 травня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено таку до судового розгляду на 3 червня 2022 року.

Водночас в судовому засіданні, призначеному на 3 червня 2022 року, розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою в таке представника відповідача та надходженням на адресу суду клопотання останнього про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 29 червня 2022 року позивач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце такого, не з`явився, як вже зазначалось вище, матеріали справи містять заяву останнього про розгляд справи без його участі, згідно з якою позивач свій позов підтримує у повному обсязі та просить задовольнити.

Відповідач в судове засідання 29 червня 2022 року явку свого представника також не забезпечив, представник відповідача ОСОБА_2 подала 29 червня 2022 року до суду заяву про розгляд справи без її участі, згідно з якою просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

За таких обставин з врахуванням положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе завершити розгляд справи у відсутності учасників справи та відтак, згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Також частинами 1-3 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Також відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 27 листопада 1997 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до Львівського АТП 14631 про відшкодування шкоди, вирішено стягнути з Львівського АТП 14631 в користь ОСОБА_1 одноразово за період з 1 серпня 1996 року по 30 листопада 1997 року 1941 грн. 30 коп., а також щомісячно, починаючи з 1 грудня 1997 року до переосвідчення до жовтня 1998 року стягувати з Львівського АТП 14631 в користь ОСОБА_1 по 226 грн. 42 коп. (а.с. 9-10).

Вказане вище рішення було ухвалено на підставі ст.ст. 450, 455, 456 Цивільного кодексу, що діяв на той час, та таким було встановлено факт того, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 20 лютого 1994 року з вини водія АТП-14631 ОСОБА_3 , здоров`ю позивача ОСОБА_1 було заподіяно шкоду та останній втратив 80% професійної працездатності.

При цьому як вбачається з довідки до акту огляду МСЕК серії ТЕР №115343 19 вересня 2006 року ОСОБА_1 пройшов повторний огляд, за результатами якого йому встановлено ІІ (другу) групу інвалідності у зв`язку з загальним захворюванням (ДТП) довічно (а.с. 7).

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 просить стягувати з відповідача втрачений заробіток, що підлягає відшкодуванню в розмірі 80% п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати з 1 січня 2021 року довічно, з індексацією цієї суми в період між змінами розміру мінімальної заробітної плати з 1 січня 2021 року довічно, а також зобов`язати відповідача здійснити йому перерахунок виплаченого щомісячного втраченого заробітку з 1 січня 2021 року на момент фактичного виконання рішення суду та виплатити йому різницю, що утворилась в результаті цього перерахунку.

Як на підставу своїх вимог останній посилається на висновок, наявний у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 7 травня 2018 року у справі № 476/72/17 (провадження № 61-13283св18), щодо аналізу положень ч. 1 ст. 1202 та ч. 2 ст. 1208 ЦК України, а також норми ст. 1197 ЦК України.

Так дійсно згідно з ч. 1 ст. 1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.

А відповідно до ч. 2 ст. 1208 ЦК України за заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду.

При цьому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 7 травня 2018 року у справі № 476/72/17 прийшов до висновку, що оскільки відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, є тривалим у часі процесом, відтак з моменту прийняття судом рішення про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, особа має право на його збільшення у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати.

Частиною 1 ст. 1197 ЦК України ж визначено, що розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.

Водночас згідно з ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Цивільний Кодекс України, прийнятий 16 січня 2003 року, що застосовується на даний час, набрав чинності 1 січня 2004 року, відтак наявні у ньому положення, зокрема ч. 1 ст. 1197 даного Кодексу щодо обчислення розміру втраченого заробітку (доходу) виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, не можуть застосовуватися до прав та обов`язків, що виникли до даної дати.

Так, як вже зазначалось вище, дорожньо-транспортна пригоди, якою було завдано шкоду здоров`ю позивача ОСОБА_1 , та внаслідок в якого в останнього виникло право на відповідне відшкодування шкоди, а у відповідача обов`язок відшкодування такої, відбулась 20 лютого 1994 року, тобто до набрання чинності ЦК України 2003 року. На момент виникнення спірних правовідносин діяв Цивільний кодекс Української РСР, а відтак саме за його нормами слід визначати розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню. Зокрема такий вже було визначено ОСОБА_1 рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 27 листопада 1997 року на підставі ст.ст. 450, 455, 456 Цивільного кодексу Української РСР в редакції, що діяла на той час.

При цьому, як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 , останній не просить збільшити визначений рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 27 листопада 1997 року розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, що підлягає відшкодуванню відповідачем у зв`язку з збільшення розміру мінімальної заробітної плати, а фактично просить суд ухвалити нове рішення щодо стягнення на його користь втраченого заробітку.

Окрім того позивач просить індексувати зазначену суду посилаючись на положення ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», згідно з якими суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, підлягають індексації.

Слід зауважити, що позивач дійсно має право на індексацію розміру відшкодування шкоди, однак лише того, що визначений рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 27 листопада 1997 року, про що останній у своїй позовній заяві не просить, а суд з врахуванням положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України не може вийти за межі позовних вимог.

Остання ж вимога позивача про зобов`язання відповідача здійснити йому перерахунок виплаченого щомісячного втраченого заробітку з 1 січня 2021 року є похідною від вимоги про стягнення з відповідача втраченого заробітку, що підлягає відшкодуванню в розмірі 80% п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати з 1 січня 2021 року довічно, а відтак, оскільки зазначена вимога не ґрунтується на нормах Закону, похідна від неї не може бути задоволена судом.

При цьому, як вже зазначалось вище, згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) викладено такий правовий висновок: «предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги».

Аналіз змісту позовної заяви свідчить, що звертаючись до суду із цією заявою, позивач ОСОБА_1 , у якого наявне право на збільшення визначеного рішенням суду розміру відшкодування шкоди у зв`язку з збільшення розміру мінімальної заробітної плати, а також на індексацію визначеної суми відшкодування, натомість фактично просив суд наново визначити вже визначений розмір втраченого ним заробітку з подальшою індексацією такого.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 640/12437/16-ц (провадження № 61-13037св20) вказано, що «цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За обставинами даної справи суд приходить до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки такий суперечить нормам чинного законодавства.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Ухвалюючи рішення у справі суд у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України вирішує питання судових витрат. Так згідно з ч.ч. 1, 2 вказаної статті Кодексу судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому відповідно до ч. 6 такої якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору відповідно до пунктів 2, 9 ч. 1 ст. 5 та Закону України «Про судовий збір», оскільки звернувся з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, та є інвалідом ІІ групи, водночас оскільки суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позову, а тому судові витрати стягненню з відповідача в користь держави не підлягають. Сторона відповідача не заявляла клопотання щодо стягнення понесених нею судових витрат, як і не надала доказів понесення таких, не повідомила про надання таких після ухвалення рішення суду, а тому відсутні підстави для відшкодування понесених стороною відповідача судових витрат.

Керуючись ст.ст. 2-4, 10-13, 81, 89, 141, 223, 247, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, ст. 5 ЦК України, суд

ухвалив:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівське АТП-14631» про збільшення розміру відшкодування шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівське АТП-14631», місцезнаходження: 79024, м. Львів вул. Пластова, 10, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 03114767.

Суддя: Стрепко Н.Л.