Справа № 466/5481/20
Провадження № 2/466/202/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» червня 2022 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі : головуючого - судді Кавацюка В.І.

при секретарі Молінській С.В., Настасяк Б.І.

учасники справи: позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

представник позивача ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та плати за користування позикою,

у с т а н о в и в:

22 липня 2020 року ОСОБА_1 (далі позивач, позикодавець) пред`явив в Шевченківський районний суд м. Львова позов до ОСОБА_2 (далі відповідач, позичальник) про стягнення боргу за договором позики та плати за користування позикою.

Як на підставу своїх вимог зазначав, що 29 грудня 2010 року між ним, позивачем, та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого він позичив відповідачу 65 000,00 (шістдесят п`ять тисяч) доларів США, а останній зобов`язувався повернути йому суму позики разом із платою за користування позикою в розмірі 71 000,00 (сімдесят одна тисяча) доларів США.

Відповідно до умов вищевказаного договору позичальник отримав у позику грошові кошти строком на 6 (шість) календарних місяців і зобов`язувався повернути борг у визначений договором строк.

Однак на даний час зобов`язання з повернення суми позики разом із платою за користування такою позикою відповідчем не виконано. На численні звернення, нагадування про необхідність повернути борг відповідач ОСОБА_2 не реагує, борг не сплачує і ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань.

Сума боргу позичальника ОСОБА_2 перед ним, ОСОБА_5 , на день звернення до суду складає 71 000,00 (сімдесят одна тисяча) доларів США. а саме: 65 000,00 (шістдесят п`ять тисяч) доларів США основний борг і 6 000,00 (шість тисяч) доларів США - плата за користування позикою.

Враховуючи офіційний курс валют Національного банку України загальна сума заборгованості станом на день звернення до суду становить: 71 000,00 доларів США х 27,3606 (курс долара до гривні станом на 20 липня 2020 року) 1 942 602,60 грн.

(один мільйон дев`ятсот сорок дві тисячі шістсот дві гривні шістдесят копійок).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Положеннями ч.1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

У відповідності до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати ввід боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на такі обставини, просить ухвалити рішення, яким з відповідача ОСОБА_2 на його, ОСОБА_1 , користь 71 000,00 (сімдесят одну тисячу) доларів США основного боргу і плати за користування позикою по офіційному курсу валют Національного банку України на день стягнення боргу.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 22 липня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та плати за користування позикою було передано для розгляду головуючому судді Шевченківського районного суду м.Львова Глинській Д.Б.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Глинської Д.Б. від 25 серпня 2020 року вищевказану позовну заяву було прийнято до розгляду та в справі відкрито загальне позовне провадження.

04 листопада 2020 року від відповідача ОСОБА_2 до суду поштовим зв`язком надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому, зокрема, зазначено про таке.

27 жовтня 2020 року відповідачем отримано ухвалу про відкриття провадження по справі та копію позовної заяви, а тому строк на подання відзизу на позовну заяву не є пропущеним.

Заявлені позовні вимоги він, відповідач, не визнає та заперечу з огляду на наступне.

Згідно до п. 3.1. договору позики від 29 грудня 2020 року позикодавець передає суму позики, по вимозі позичальника у готівковому порядку шляхом перерахування коштів на картковий рахунок.

Таким чином, з тексту договору не вбачається моменту передання грошових коштів, шо є обов`язковою умовою для того, щоб договір вважався укладеним.

Згідно до п. 7.1. договору, цей договір набирає чинності з моменту надання позикодавцем суми позики позичальнику і діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором.

Положеннями ст. 1046 ЦК України встановлено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тобто, чинне законодавство відносить договір позики до реальних договорів, обов`язковою умовою укладення якого окрім досягнення згоди сторін ще є передача речі, коштів, вчинення фактичних дій.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року в справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми.

Згідно з вимогами ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Вважає, що наявність підписаного договору позики не може свідчити про виникнення між сторонами боргових відносин, оскільки позивачем не було доведено у позовній заяві існування правовідносин, які виникають з договору позики, будь-якими іншими належними доказами та не доведено, що відповідач отримував грошові кошти.

Згідно умов договору грошові кошти надаються відповідачу шляхом перерахування на картковий рахунок, однак доказів перерахування таких коштів на картковий рахунок до позову не додано.

У п.3 договору позики зафіксовано, що «позикодавець передає суму позики ...», проте дату такого передання не встановлено, не вказано також чи отримано позичальником гроші кошти, не вказано дату отримання грошових коштів. Крім того, з умов договору не вбачається та не зафіксовано, що відповідач отримав грошові кошти у сумі 65 000,00 доларів США.

Крім цього, сторонами не вчинено жодних дій, пов`язаних із виконанням вищевказаного договору позики, грошових коштів відповідачу позивачем фактично передано не було, а тому наведений правочин відповідає ознакам фіктивності.

Згідно з ч.2 ст.640 ЦК України у випадку, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З огляду на наведені у відзиві доводи, просить у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

На підставі розпорядження №242 заступника керівника апарату Шевченківського районного суду м. Львова Репецької Г.Б. «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» від 16 березня 2021 року у зв`язку з тривалим перебуванням судді Глинської Д.Б. на лікарняному було проведено повторний автоматизований розподіл цивільної справи №466/5481/20 та справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та плати за користування позикою передано для розгляду по суті головуючому судді Шевченківського районного суду м. Львова Кавацюку В.І.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Кавацюка В.І. від 17 березня 2021 року цивільну справу №466/5481/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та плати за користування позикою прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та в справі призначено підготовче судове засідання на 22 квітня 2021 року о 11.00 год.

02 квітня 2021 року від позивача ОСОБА_1 до суду поштою надійшла відповідь на вищевказаний відзив відповідача ОСОБА_2 , в якій він просить звернути увагу суду на наступні обставини і факти.

29 грудня 2010 року між ним, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого він позичив відповідачу ОСОБА_2 65 000,00 (шістдесят п`ять тисяч) доларів США, а останній зобов`язувався повернути йому суму позики разом із платою за користування позикою в розмірі 71 000,00 (сімдесят одну тисячу) доларів США.

Для забезпечення виконання боргового зобов`язання відповідача ОСОБА_2 перед ним, ОСОБА_1 , було укладено наступні договори:

- договір поруки, укладений 29 грудня 2010 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Полісся-Агро» в особі генерального директора Нечаєва Георгія Володимировича (поручитель), ОСОБА_1 (позикодавець) і ОСОБА_2 (боржник);

- договір поруки, укладений 29 грудня 2010 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Племзавод» в особі директора Дацюк Ельвіри Василівни (поручитель), ОСОБА_1 (позикодавець) і ОСОБА_2 (боржник).

Вказаними договорами як забезпечувалось боргове зобов`язання, так і, зважаючи на заперечення відповідача на даний час, підтверджувалась наявність боргового зобов`язання відповідача перед позивачем по справі.

Відповідно до наведеного вище, позичальник (відповідач) отримав у позику грошові кошти строком на 6 (шість) календарних місяців і зобов`язувався повернути борг у визначений договором строк.

Згідно п.1.1. договору позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в розмірі, встановленому договором, а позичальник зобов`язується повернути їх позикодавцю.

Згідно п.3.1. договору позикодавець передає суму позики (визначеної пунктом 2.1.1 договору в розмірі 65 000 доларів США), по вимозі позичальника, у готівковому порядку шляхом перерахування коштів на картковий рахунок.

Вимога позичальника була усною і на її виконання було надано зазначену в договорі суму позики позичальнику.

Згідно п. 5.2. сума позики повертається шляхом перерахування коштів на рахунок позикодавця.

Позичені грошові кошти позивачальником до даного часу йому, ОСОБА_1 , не повернуті.

Відповідно до п.7.1. договору позики, зазначений договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань.

Він, ОСОБА_1 , як позикодавець, 29 грудня 2010 року надав позику у визначеному за домовленістю сторін розмірі 65 000,00 доларів США, які позичальник ОСОБА_2 отримав.

На даний час зобов`язання з повернення суми позики разом із платою за користування такою позикою не виконано. На численні звернення, нагадування про необхідність повернути борг відповідач ОСОБА_2 не реагує, на телефонні дзвіники перестав відповідати, борг не сплачує і ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань.

Сума боргу позичальника перед позивачем на день звернення до суду складає 71 000,00 (сімдесят одна тисяча) доларів США, а саме: 65 000,00 (шістдесят п`ять тисяч) доларів США основний борг і 6 000,00 (шість тисяч) доларів США - плата за користування позикою.

Враховуючи умови п.7.1. договору позики від 29 грудня 2010 року, вважає за необхідне зазначити, що чинне законодавство не передбачає таку підставу припинення зобов`язання, як закінчення строку дії договору.

Так, Верховний Суд в постанові від 19 березня 2019 року в справі №916/626/18 зробив висновок, що зобов`язання, невиконане належним чином, продовжує існувати, незважаючи на закінчення строку дії договору. Така правова позиція суду стала результатом аналізу і тлумачення положень глави 50 ЦК України «Припинення зобов`язань» і ст.202 ГК України.

Закінчення строку дії договору не припиняє зобов`язань, які виникли внаслідок його укладення та не були виконані на момент припинення договору. Також закінчення дії договору не звільняє сторони від виконання обов`язків, які виникли внаслідок його укладення, зокрема, така обставина не звільняє відповідача від виконання зобов`язань за договором (п.21. постанови Верховного Суду в справі №916/626/18).

Тобто, зобов`язання, невиконане належним чином, продовжує існувати, незважаючи на закінчення строку дії договору (п.22 постанови Верховного Суду в справі №916/626/18).

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 04 травня 2018 року у справі №927/333/17, у постанові Верховного Суду в складі колегії Касаційного господарського суду від 19 травня 2020 року № 910/9167/19.

Вказаними вище договорами поруки забезпечувалось виконання поручителями зобов`язань боржника - відповідача ОСОБА_2 перед кредитором - позикодавцем ОСОБА_1 у випадку невиконання зобов`язань боржника перед кредитором. Проте, залучити вказаних осіб до участі в справі на даний час є неможливим в зв`язку із визнанням їх банкрутами.

ТОВ «Племзавод» є припиненим, про що 09 серпня 2018 року зроблено відповідний запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

В свою чергу, він, позивач ОСОБА_1 , з метою стягнення існуючої заборгованості, в червні 2020 року звернувся із відповідним позовом в Рівненський районний суд Рівненської області до поручителя - ТОВ «Полісся-Агро». Проте, в зв`язку із наявністю судового провадження в господарському суді Рівненської області у справі про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю «Полісся-Агро» (справа №918/922/15), ухвалою судді Рівненського районного суду Рівненської області від 22 червня 2020 року у відкритті провадження було відмовлено.

Зважаючи на наведене, 26 червня 2020 року він, позивач, звернувся із відповідною заявою про стягнення боргу з ТОВ «Полісся-Агро» до господарського суду Рівненської області, яка була зареєстрована в канцелярії суду 30 червня 2020 року.

Цього ж самого числа, тобто 30 червня 2020 року ухвалою судді Войтюка В.Р. господарського суду Рівненської області в справі про банкрутство було затверджено ліквідаційний баланс і закрито провадження у справі.

03 липня 2020 року господарським судом Рівненської області (суддя Войтюк В.Р.) було видано ряд наказів про примусове виконання рішення (справа №918/922/15).

06 липня 2020 року суддею Бережнюк В.В. господарського суду Рівненської області було розглянуто матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ТОВ «Полісся-Агро», відповідно до якої у відкритті провадження було відмовлено в зв`язку з тим, що станом на 06 липня 2020 року існує судове рішення (ухвала), що набрало законної сили, згідно якого припинено суб`єкт господарювання - ТОВ «Полісся-Агро» шляхом його ліквідації.

ТОВ «Полісся-Агро» є припиненим, про що 10 липня 2020 року зроблено відповідний запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Щодо заяви представника відповідача ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності вважає за необхідне зазначити, що вказаною заявою відповідач фактично визнає наявність боргового зобов`язання, проте шляхом подання такої заяви намагається уникнути цивільно-правової відповідальності.

Враховуючи на умови договору позики, а саме п.7.1., згідно з яким договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань, заява про застосування строку позовоної давності підлягає відхиленню.

З огляду на наведене, просить його позов задовольнити в повному обсязі.

14 квітня 2021 року від відповідача ОСОБА_2 до суду поштовим зв`язком поступило заперечення на вищевказану відповідь на відзив, в якому, крім обставин, вже раніше зазначених у відзиві на позов, також зазначено про наступне.

Згідно до ч.1 ст. 180 ЦПК України у запереченні відповідач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів та мотиви їх визнання або відхилення.

Заявлені позовні вимоги він, відповідач, не визнає та заперечує, про що вже зазначалось у відзиві на позов.

Щодо посилань позивача ОСОБА_1 на наявність договору поруки від 29 грудня 2010 року між сторонами справи та ТОВ «Полісся-Агро» та договору поруки від 29 грудня 2010 року між сторонами та ТОВ «Племзавод», то дані договори не підтверджують безгрошовості позики, з їх змісту неможливо встановити, чи відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

У долучених позивачем ОСОБА_1 договорах поруки (згідно їх змісту) йдеться про проведення розрахунків за надані послуги, а про позикові зобов`язання мова у договорах не йде.

Підписання таких договорів він, відповідач ОСОБА_2 , не пригадує, але їх зміст вказує на те, що вони не стосуються спірного договору позики.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Однак зі змісту договорів поруки вбачається, що в них не вказано реквізити основного договору, не визначено зобов`язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, а також не вказано предмет договору.

Вважає позовні вимоги ОСОБА_1 незаконними, необгрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Договір позики був укладений 29 грудня 2010 року, а з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду лише 22 липня 2020 року, тобто більш ніж через 9 років та 7 місяців. Поважних же причин пропуску цього строку стороною позивача, як і будь-яких пояснень з цього приводу, стороною позивача не наведено. Таким чином, з підстав процесуального права у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Заява про застосування позовної давності була подана ним, ОСОБА_2 , одночасно з відзивом на позовну заяву.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 22 квітня 2021 року підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та плати за користування позикою було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Якимчук А.В. позовні вимоги підтримали, зіславшись на обставини, які викладені в позовній заяві та у відповіді на відзив на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Майка М.Б. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, покликаючись на доводи, які викладені у відзиві на позовну заяву та в запереченні на відповідь на відзив.

Заслухавши показання позивача ОСОБА_1 , допитаного в судовому засіданні за його згодою в якості свідка, пояснення його представника адвоката Якимчука А.В., пояснення відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Майки М.Б., з`ясувавши обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 з огляду на таке.

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно з вимогами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями ст. 204 цього Кодексу визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч.1 ст. 206 цього Кодексу.

У відповідності до приписів ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ч.1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч.1 ст. 530 ЦК України).

У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з приписами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Положеннями ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

В ході судового розгляду справи встановлено, що 29 грудня 2010 року в м. Рівне між відповідачем ОСОБА_2 (далі за текстом договору ПОЗИЧАЛЬНИК) та позивачем ОСОБА_1 (далі за текстом договору ПОЗИКОДАВЕЦЬ), було укладено письмовий договір позики.

Умовами вищевказаного договору позики будо передбачено наступне:

- ПОЗИКОДАВЕЦЬ передає у власність ПОЗИЧАЛЬНИКУ грошові кошти в розмірі, встановленому договором, а ПОЗИЧАЛЬНИК зобов`язується повернути їх ПОЗИКОДАВЦЮ (п.1.1. Розділу 1. ПРЕДМЕТ ДОГОВОРУ);

- сума позики за договором становить 65 000,00 (шістдесят п`ять тисяч) доларів США (п.2.1. Розділу 2. СУМА ПОЗИКИ І ПРОЦЕНТІВ);

- ПОЗИКОДАВЕЦЬ передає суму позики, по вимозі ПОЗИЧАЛЬНИКА, у готівковому порядку шляхом перерахування коштів на картковий рахунок (п.3.1. Розділу 3. ПОРЯДОК НАДАННЯ ПОЗИКИ);

- строк повернення позики становить 6 (шість) календарних місяців з моменту надання суми позики (п.4.1. Розділу 4. СТРОК ПОВЕРНЕННЯ ПОЗИКИ);

- строк, вказаний в п. 4.1. даного договору, може бути продовжений за погодженням сторін, яке оформляється додатковою угодою до договору (п.4.2. Розділу 4. СТРОК ПОВЕРНЕННЯ ПОЗИКИ);

- по закінченні строку, вказаного в п. 4.1. даного договору, ПОЗИЧАЛЬНИК зобов`язаний протягом 5 (п`яти) календарних днів повернути суму позики в розмірі 71 000,00 (сімдесят однієї тисяч) доларів США (п.5.1. Розділу 5. ПОРЯДОК ПОВЕРНЕННЯ СУМИ ПОЗИКИ);

- сума позики повертається шляхом перерахування коштів на рахунок ПОЗИКОДАВЦЯ (п.5.2. Розділу 5. ПОРЯДОК ПОВЕРНЕННЯ СУМИ ПОЗИКИ);

- при простроченні повернення позики ПОЗИЧАЛЬНИК сплачує штраф у розмірі 0,1% від неповерненої суми позики (п.6.1. Розділу 6. ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ ПОЗИЧАЛЬНИКА);

- цей договір набирає чинності з моменту надання позикодавцем суми позики позичальнику і діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором (п.7.1. Розділу 7. СТРОК ДІЇ ДОГОВОРУ ТА ІНШІ УМОВИ);

- усі правовідносини, що виникають у зв`язку з виконанням договору і не врегульовані ним, регламентуються нормами чинного законодавства України (п.7.2. Розділу 7. СТРОК ДІЇ ДОГОВОРУ ТА ІНШІ УМОВИ);

- цей договір складено у двох примірниках, по одному для кожної сторони. Обидва примірники мають однакову юридичну силу (п.7.3. Розділу 7. СТРОК ДІЇ ДОГОВОРУ ТА ІНШІ УМОВИ).

Укладення цього договору позики, копія якого долучена до позовної заяви ОСОБА_1 , не заперечував в судовому засіданні ні відповідач ОСОБА_2 , ні його представник адвокат Майка М.Б.

Судом також встановлено, що того ж дня, тобто ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Рівне, для забезпечення виконання боргового зобов`язання відповідача ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_1 , у відповідності до ст. ст. 553-559 ЦК України було укладено два договори поруки, копії яких долучені до матеріалів справи, а саме:

- договір поруки від 29 грудня 2010 року, який був укладений між ОСОБА_1 , в подальшому іменований «КРЕДИТОР», з однієї сторони, товариством з обмеженою відповідальністю «Полісся-Агро», подальшому іменоване «ПОРУЧИТЕЛЬ», в особі генерального директора Нечаєва Георгія Володимировича, що діє на підставі Статуту, з другої сторони, та ОСОБА_2 , надалі іменований «БОРЖНИК», з третьої сторони;

- договір поруки від 29 грудня 2010 року, який був укладений між ОСОБА_1 , в подальшому іменований «КРЕДИТОР», з однієї сторони, товариством з обмеженою відповідальністю «Племзавод», подальшому іменоване «ПОРУЧИТЕЛЬ», в особі директора Дацюк Ельвіри Василівни, що діє на підставі Статуту, з другої сторони, та ОСОБА_2 , надалі іменований «БОРЖНИК», з третьої сторони.

Вказаними обома договорами поруки, які за своїм змістом є ідентичними, поряд з іншим, було передбачено, зокрема, таке:

- ПОРУЧИТЕЛЬ зобов`язується перед КРЕДИТОРОМ солідарно відповідати за виконання зобов`язань БОРЖНИКА по проведенню розрахунків за надані послуги в загальній сумі 71 000,00 (сімдесят однієї тисячі) доларів США згідно Договору позики від 29 грудня року (Розділ 1. ПРЕДМЕТ ДОГОВОРУ));

- у випадку невиконання БОРЖНИКОМ своїх обов`язків перед КРЕДИТОРОМ, КРЕДИТОР має право звернутись до ПОРУЧИТЕЛЯ з вимогами про виконання ПОРУЧИТЕЛЕМ зобов`язань БОРЖНИКА в сумі 71 000, 00 (сімдесят однієї тисячі) доларів США, а ПОРУЧИТЕЛЬ зобов`язується виконати за БОРЖНИКА його зобов`язання перед КРЕДИТОРОМ (п.2.1. Розділу 2. ПРАВА ТА ОБОВ`ЯЗКИ СТОРІН);

- у випадку виконання ПОРУЧИТЕЛЕМ за БОРЖНИКА зобов`язань перед КРЕДИТОРОМ, ПОРУЧИТЕЛЬ набуває всіх прав КРЕДИТОРА за цим зобов`язанням.

ПОРУЧИТЕЛЬ має право зворотної вимоги до БОРЖНИКА в розмірі сплаченої ним суми. При цьому, КРЕДИТОР передає ПОРУЧИТЕЛЮ всі документи, які підтверджують право зворотної вимоги до БОРЖНИКА (п.2.2. Розділу 2. ПРАВА ТА ОБОВ`ЯЗКИ СТОРІН);

- ПОРУЧИТЕЛЬ виконує перед КРЕДИТОРОМ зобов`язання з БОРЖНИКА в безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів (п.2.3. Розділу 2. ПРАВА ТА ОБОВ`ЯЗКИ СТОРІН);

- ПОРУЧИТЕЛЬ не має права повністю чи частково передавати свої права та зобов`язання за даним Договором (п.2.4. Розділу 2. ПРАВА ТА ОБОВ`ЯЗКИ СТОРІН);

- БОРЖНИК має право у встановлений термін провести розрахунки з КРЕДИТОРОМ, при цьому він зобов`язаний повідомити ПОРУЧИТЕЛЯ про проведення розрахунків (п.2.5. Розділу 2. ПРАВА ТА ОБОВ`ЯЗКИ СТОРІН);

- даний Договір вступає в силу з моменту його підписання (п.3.1. Розділу 3. СТРОКИ ДІЇ ДОГОВОРУ);

- дія даного Договору припиняється в момент повного виконання БОРЖНИКОМ чи ПОРУЧИТЕЛЕМ боргових зобов`язань перед КРЕДИТОРОМ (п.3.2. Розділу 3. СТРОКИ ДІЇ ДОГОВОРУ);

- даний Договір складений у трьох примірниках українською мовою, по одному для кожної із СТОРІН, які мають однакову юридичну силу (п.6.1. Розділу 6. ІНШІ УМОВИ);

- після підписання даного Договору всі попередні переговори за ним, листування, попередні угоди та протоколи про наміри з питань, які так чи інакше стосуються предмету даного Договору, втрачають юридичну силу (п.6.2. Розділу 6. ІНШІ УМОВИ).

Факт укладення зазначених вище договорів поруки також не заперечували в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Майка М.Б.

З показань позивача ОСОБА_1 , який за його згодою був допитаний в судовому засіданні в якості свідка, вбачається, з відповідачем ОСОБА_2 він знайомий 2005 року, оскільки став працювати на Славутському покрівельному заводі, банківське обслуговування якого здійснювала Рівненська філія АТ «Кредобанк», а керівником цієї філії був ОСОБА_2 .

Він, ОСОБА_1 , обіймав посаду директора вищевказаного заводу та мав також відкриті у Рівненській філії АТ «Кредобанк» власні депозитні рахунки. З відповідачем на той час в нього були добрі стосунки, він вважав останнього порядним чоловіком і вони зустрічались між собою приблизно 1 раз в 1-2 тижні.

В кінці грудня 2010 року ОСОБА_2 звернувся до нього, позивача, з проханням позичити на півроку під відсотки 65 000,00 доларів. Розмова про позику валютних коштів відбувалась в кабінеті ОСОБА_2 у приміщенні Рівненської філії АТ «Кредобанк». Знаючи ОСОБА_2 , як порядну людину та довіряючи йому, він, ОСОБА_1 , погодився надати таку позику та того ж дня, а саме 29 грудня 2010 року, юрист Рівненської філії АТ «Кредобанк» підготував відповідний текст письмового договору позики, який він і ОСОБА_2 підписали. Відповідно до укладеного договору позики, будучи в кабінеті ОСОБА_2 , він передав відповідачу готівкою в позику 65 000, 00 доларів США. Факт передачі грошей окремою розпискою про отримання коштів не оформлявся, так як був укладений письмовий договір позики, і він вважав, що цього є достатньо і договір позики є достатньою гарантією про передачу коштів в позику.

Крім цього, того ж дня, тобто 29 грудня 2010 року, в Рівненській філії АТ «Кредобанк» було також укладено в письмовій формі два договори поруки, за умовами яких поручителями забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язання за договором позики виступили ТОВ «Полісся-Агро» та ТОВ «Племзавод». Тексти цих договорів поруки також готував юрист Рівненської філії АТ «Кредобанк» та вони були підписані ним, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і керівниками цих господарських товариств.

Також допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_1 показав, що після спливу шестимісячного терміну відповідач ОСОБА_2 позичені валютні кошти не повернув, сказав, що треба вкласти гроші і купити частку в фірмі, в якій можна буде заробити гроші, і після цього борг він поверне або готівкою, або якимись планами в іншому бізнесі. Однак своїх обіцянок ОСОБА_2 не виконав, його бізнесові плани рухнули, і лише після цього він, ОСОБА_1 , зрозумів, що необхідно звертатись в суд, оскільки відповідач ОСОБА_2 грошей йому не поверне та повертати не збирається.

З показань допитаного в судовому засіданні в якості свідка позивача ОСОБА_1 та пояснень його представника адвоката Якимчука А.В. видно, що влітку 2020 року він, ОСОБА_1 , звертався в Рівненський районний суд Рівненської області з відповідним позовом до ТОВ «Полісся-Агро» як поручителя, однак у відкритті провадження у справі було відмовлено через наявність в господарському суді Рівненської області судового провадження у справі про банкрутство ТОВ «Полісся-Агро».

Після цього, позивач ОСОБА_1 звернувся із відповідною заявою про стягнення боргу з ТОВ «Полісся-Агро» до господарського суду Рівненської області, однак у відкритті провадження також було відмовлено в зв`язку з тим, що існує судове рішення (ухвала), що набрало законної сили, згідно якого діяльність цього господарського товариства припинена шляхом його ліквідації.

Ті обставини, що позивач ОСОБА_1 влітку 2020 року дійсно звертався в Рівненський районний суд Рівненської області та в господарський суд Рівненської області до поручителя ТОВ «Полісся Агро» про стягнення боргу за договором позики від 29 грудня 2010 року підтверджуються долученими до справи письмовими доказами, а саме: копіями відповідних ухвал про відмову у відкритті провадження.

Так, ухвалою судді Рівненського районного суду Рівненської області Красовського О.О. від 22 червня 2020 року в справі №570/2259/20 у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Полісся - Агро» про стягнення боргу будо відмовлено на підставі ч.1 ст. 186 ЦПК України, оскільки з отриманого витягу з ЄДР було встановлено, що ТОВ «Полісся-Агро» відповідно до рішення господарського суду Рівненської області від 07.06.2016 року (у справі №918/922/15) визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру.

Цією ж ухвалою судді Рівненського районного суду Рівненської області від 22 червня 2020 року було роз`яснено ОСОБА_1 його право на звернення з відповідним позовом до господарського суду Рівненської області в межах вже наявної справи про банкрутство ТОВ «Полісся-Агро».

26 червня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся із відповідним позовом про стягнення боргу з ТОВ «Полісся-Агро» до господарського суду Рівненської області, яка була зареєстрована в канцелярії суду 30 червня 2020 року.

Однак цього числа, тобто 30 червня 2020 року, ухвалою судді господарського суду Рівненської області Войтюка В.Р. в справі №918/922/15 про банкрутство ТОВ «Полісся-Агро» було затверджено ліквідаційний баланс цього субєкта господарювання і закрито провадження у справі.

У зв`язку з цим, 06 липня 2020 року суддею господарського суду Рівненської області Бережнюк В.В. за результатами розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до ТОВ «Полісся-Агро» було постановлено ухвалу, якою у відкритті провадження у справі було відмовлено в зв`язку з тим, що станом на 06 липня 2020 року існує судове рішення (ухвала), що набрало законної сили, згідно якого припинено суб`єкт господарювання - ТОВ «Полісся-Агро» шляхом його ліквідації.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у своїй постанові від 24 лютого 2016 року в справі №6-50цс зробила наступний правовий висновок у справах, які виникають з позикових відносин і договору позики:

«… Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.»

В постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 викладено правовий висновок у справах даної категорії, який полягає в наступному:

«…Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Предметом договору позики у справі, яка переглядається, є іноземна валюта.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України...».

У відповідності до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з положеннями ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Приписами ч.5 цієї статті передбачено, що порушене право підлягає захисту, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності.

З показань позивача ОСОБА_1 вбачається, відповідач ОСОБА_2 , після настання строку на повернення коштів, зазначеного в договорі, переконував його, що позичені кошти він поверне, що їх треба вкладати в бізнес, щоб заробити більше грошей тощо, а тому він не вважав, що його права будуть порушені, оскільки довіряв відповідачу, так як знав його тривалий час і вважав його порядною людиною. Після того, коли він, ОСОБА_1 , зрозумів, що відповідач ОСОБА_2 грошей йому не поверне та повертати не збирається, то він відразу ж став звертатись за судовим захистом своїх порушеного права.

При цьому, суд також приймає до уваги ту обставину, що позивач ОСОБА_1 є особою пенсійного віку та інвалідом 2 групи загального захворювання.

Враховуючи встановлені судом обставини, оцінюючи зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення з відповідача ОСОБА_2 65 000, 00 доларів США за договором позики від 29 грудня 2010 року є підставними, строк позовної давності він пропустив з поважних причин, а тому його порушені права в цій частині позову підлягають судовому захисту.

При цьому, суд не приймає до уваги доводи відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Майки М.Б. в заперечення позовних вимог, які зазначені у відзиві на позовну заяву та в запереченні на відповідь на відзив, оскільки вони спростовуються зібраними у справі доказами, та такі доводи суд розцінює як спробу відповідача ухилитись від виконання своїх зобов`язань за договором позики.

Положеннями ст. 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Однак, не зважаючи на такі приписи матеріального права, та тривалий розгляд справи, відповідач ОСОБА_2 з відповідними позовами про оспорювання договору позики, який був укладений 29 грудня 2010 року між ним та позивачем ОСОБА_1 , а також про оспорювання двох вищевказаних договорів поруки, які були укладені того ж числа, до суду не звертався.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача ОСОБА_2 6 000,00 доларів США в якості плати за користування позикою, то в цій частині вимог, на думку суду, слід відмовити, виходячи з наступного.

Приписами ч.1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_2 процентів за договором позики в розмірі на рівні облікової ставки Національного банку України (оскільки розмір і порядок одержання процентів умовами договору не встановлювався) чи стягнення грошової суми відповідно до ст. 625 ЦК України, ОСОБА_1 в своїй позовній заяві не заявляв, а просив стягнути плату за користування позикою.

Однак, чинним цивільним законодавством, а також умовами укладеного між сторонами по справі договору позики від 29 грудня 2010 року, не передбачено такої правової підстави для стягнення додаткових коштів (понад розмір позики), як плата за користування позикою.

В договорі позики від 29 грудня 2010 року (п.2.1., 5.1.), як зазначалось вище, було передбачено, що сума позики за договором становить 65 000,00 доларів США та по закінченні строку, вказаного в п. 4.1. даного договору, позичальник зобов`язаний повернути суму позики в розмірі 71 000, 00 доларів США.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч.1ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та плати за користування позикою задовольнити частково

Відтак, враховуючи положення ч.1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, те, що позивач ОСОБА_1 при пред`явленні позову був звільнений від сплати судового збору, а також розмір позовних вимог, ставки судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», які існували на час пред`явлення позову, суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір в доход держави в розмірі 10 510,00 грн.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 81, 82, 83, 89, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, ст. ст. 11, 15, 16, 202, 203, 204, 208, 257, 260, 261, 267, 509, 525, 526, 527, 530, 599, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

Визнати поважними причини пропущення ОСОБА_1 позовної давності.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та плати за користування позикою задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 65 000 (шістдесят п`ять тисяч) доларів США боргу за договором позики по офіційному курсу валют Національного банку України на день стягнення боргу.

Стягнути з ОСОБА_2 в доход держави 10 510 (десять тисяч п`ятсот десять) гривень судового збору.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення плати за користування позикою відмовити у зв`язку з їх безпідставністю.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП невідомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено 18 червня 2022 року.

Суддя В. І. Кавацюк