Справа № 504/1484/21
Провадження № 4-с/504/22/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2022 р. смт. Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенко В.К.,

секретаря- Завади Ю.А., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, справу за скаргою юрисконсульта Вовк О.В. в інтересах ТОВ «Одеська обласна Енергопостачальна Компанія» , - суб`єкт оскарження державний виконавець Доброславського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), зацікавлена особа- ОСОБА_1 , про визнання незаконною та скасування постанови виконавця від 29.11.2021 року про повернення виконавчого документу стягувачу, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року юрисконсульт Вовк О.В. в інтересах ТОВ «Одеська обласна Енергопостачальна Компанія» звернувся до суду із вказаною скаргою, яка обгрунтована тим, що 12.08.2021 року Комінтернівським районним судом Одеської області у справі № 504/1484/21 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ООЕК» заборгованості за спожиту електричну енергію на суму 13897, 86 грн. основного боргу, 3% річних в сумі 57,15 грн., інфляційних витрат 77,36 грн, судового збору 227 грн.

02.09.2021 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 66675477.

Проте, виконавець своєю постановою від 29.11.2021 року повернув стягувачу виконавчий документ без виконання.

Скаржник вважає, що виконавець не повно вжив заходів примусового виконання, що призвело до невиконання рішення суду, яке набрало законної чинності і є обов`язковим до виконання на території держави.

Виконавець у січні 2022 року надав до суду матеріали виконавчого провадження ВП № 66675477, та відзив на скаргу, подав заяву про розгляд скарги у свою відсутність.

Сторони сповіщені про дату, час та місце проведення судового засідання, не з`явились, їх неявка не перешкоджає розгляду скарги по суті.

Дослідивши матеріали за скаргою, дослідивши надані матеріали виконавчого провадження, суд встановив наступне:

12.08.2021 року Комінтернівським районним судом Одеської області у справі № 504/1484/21 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ООЕК» заборгованості за спожиту електричну енергію на суму 13897, 86 грн. основного боргу, 3% річних в сумі 57,15 грн., інфляційних витрат 77,36 грн, судового збору 227 грн.

02.09.2021 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 66675477.

Проте, виконавець своєю постановою від 29.11.2021 року повернув стягувачу виконавчий документ без виконання.

Мотивом прийнятого виконавцем рішення стало те, що в ході проведення виконавчих дій коштів та майна, належного боржнику, на яке можливо звернути стягнення не виявлено.

Досліджені матеріали виконавчого провадження ВП 66675477 містять докази вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання вказаного судового рішення.

Зокрема, виконавцем витребувано у боржника інформацію про майновий стан боржника, шляхом направлення вимоги до боржника, вжито заходів перевірки інформації у електронних реєстрах, складено акт перевірки майнового стану боржнику за місцем проживання.

Разом із тим, суд вважає, що виконавцем не у повній мірі вжито всіх заходів примусового виконання, не дотримано вимог процесуального закону, який регулює порядок примусового виконання рішень в України.

В силу ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) однією із засад виконавчого провадження є верховенство права.

Положенням ч. 1 ст. 18 Закону передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Зі змісту завдань принципу верховенства права відкривається обов`язок державного виконавця використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Гарантією є можливість оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця в порядку, встановленому цим Законом.

Суд враховує, що законодавцем гарантовано боржнику право на самостійне виконання рішення суду (виконавчого документу), яке, виходячи з вищенаведених норм Закону, розпочинається з дня отримання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, суд вважає, що боржник з власної ініціативи, позбавив себе можливості в законний спосіб бути повідомленим виконавцем про необхідність добровільного (самостійного) виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими для виконання на всій території України.

Отже, право стягувача на примусове виконання рішення суду гарантовано Основним Законом, і підлягає захисту судом в загальному порядку.

Разом із тим, відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Суд зважує на відсутність у даній справі доказів погашення спірного боргу боржником або іншого завершення виконавчого провадженні у відповідності із вимогами Закону України «Про виконавче провадження».

Суд повторює, що рішення суду гарантовано має бути виконано, але у спосіб, встановлений законом, з дотриманням прав, свобод та інтересів сторін та інших учасників виконавчого провадження.

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначені заходи примусового виконання рішень.

Заходами примусового виконання рішень є:

) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем

Суд не погоджується з доводами скарги про те, що виконавець не перевірив (не докінця отримав) відомості про наявність/відсутність рахунків в усіх установах банків. Такі дії виконавцем здійснені, арешт накладений у одній банківській установі, в інших арешт не прийнятий, оскільки відсутні відкриті рахунки боржника.

Суд погоджується з тим, що виконавець не перевірив наявність/відсутність договорів боржника з банківськими установами на найм (оренду) індивідуальних банківських сефів.

Суд погоджується з тим, що виконавець не дотримався правила перевірки наявності майна, що належить боржнику від третіх осіб.

Не вжито заходів заборони виїзду боржника за межі держави, притягнення боржника до адмінвідповідальності за невиконання законних вимог виконавця.

Зокрема, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

В силу ч.10 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» у порядку, встановленому цією статтею, виконавець, в провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувача чи з власної ініціативи може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Такі виконавчі дії виконавцем не ініційовувались взагалі.

Крім того, суд звертає особливу увагу на наступне:

Статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження» врегульовано питання участі понятих під час виконавчих дій.

Так, Виконавчі дії можуть проводитися у присутності понятих.

Присутність понятих є обов`язковою у випадку, передбаченому частиною третьою статті 53 цього Закону, а також у разі відсутності боржника або його представника під час вчинення виконавчих дій, пов`язаних з примусовим входженням на земельні ділянки, до нежитлових приміщень і сховищ, де зберігається майно боржника, на яке звернено стягнення, або майно стягувача, яке має бути повернуто йому в натурі, до житла, іншого володіння особи для забезпечення примусового виселення з нього та вселення в нього, під час проведення опису, арешту, вилучення і передачі майна.

11.10.2021 року виконавець склав акт перевірки майнового стану боржника за адресою його проживання.

За змістом акту ліквідне майно не виявлено на момент перевірки.

Правилами ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачені повноваження виконавця щодо самостійної оцінки майна боржника та/чи визначення його ліквідності.

Таким чином зазначаючи у акті запис щодо ліквідності майна боржника виконавець вийшов за межі своїх повноважень.

Крім того, в супереч ст. 22 наведеного Закону виконавець склав цей акт за відсутності понятих, та самого боржника.

Вказане наводить на думку, що акт не був складений за місцем мешкання боржника.

Суд визнає цей акт не належним та недопустимим доказом, оскільки він складений не тільки з порушенням закону, а і, за встановлених судом обставин, не міг містити достовірних відомостей.

Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначений ст. 48 Закону.

Так, в першу чергу стягнення за виконавчими документами звертається на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

У разі, якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчими документами, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець вживає заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

З огляду на належність боржниці нерухомого майна, з урахуванням суми до стягнення, виконавець має вжити всіх, вичерпних, інших заходів виконання, за рахунок яких має бути гарантовано виконання судового рішення.

Суд вважає, що виконавцем не вжито всіх заходів перевірки того факту, що боржниця дійсно не має власного майна, в теперішній час дії виконавця свідчать про те, що виконавець не перевірив наявність майна боржника, щонайменше за місцем проживання боржниці, не встановив майна боржника, що належить йому на праві спільної сумісної власності, чи майна іншого з подружжя, або майна, яке має бути передано боржнику від третіх осіб.

Суд вважає, що доводи скарги знайшли своє підтвердження.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 7.02.2014, ураховуючи, що провадження стосовно виконання судових рішень є завершальною й невід`ємною частиною (стадією) судового провадження в конкретній справі, в якій провадження за скаргою не відкривається, а за подання позовної заяви сплачено відповідний судовий збір, ні розд.VII ЦПК, ні законом «Про судовий збір» від 8.07.2011 (ч.1 ст.3) не передбачено необхідності сплати судового збору за подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС, то за подання скарги судовий збір не сплачується.

На підставі наведеного, керуючись ч. 2 п. 4 ст. 84, 247, 258-260, 353, 450 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу юрисконсульта Вовк О.В. в інтересах ТОВ «Одеська обласна Енергопостачальна Компанія» , - задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати постанову від 29.11.2021 року державного виконавця Доброславського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Луценко Ірини Іванівни прийняту в межах виконавчого провадження ВП № 66675477 про повернення виконавчого документу стягувачу.

Зобов`язати виконавця вирішити питання відновлення (поновлення) виконавчого провадження ВП № 66675477, і організувати вичерпні заходи примусового виконання судового рішення.

Ухвала може бути оскаржена протягом 15 днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду.

Суддя В.К. Барвенко