Справа № 214/826/22
2/214/3005/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 червня 2022 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Петренко К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП КР» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, заборгованість з заробітної плати та компенсацію за порушення строків її виплати, суд-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП КР» (надалі - ТОВ «ТЕМП КР» або відповідач), в якій просив: визнати незаконним та скасувати Наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП КР» № 76-к від 31.08.2020 р. про звільнення ОСОБА_1 , з посади водія автотранспортних засобів на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 31.08.2020 р. за угодою сторін;поновити його на посаді водія автотранспортних засобів в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ТЕМП КР» (вул. Волгоградська, 26, м. Кривий Ріг, 50027 ); стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.08.2020 по 21.01.2021 в сумі 141 844,07 грн без врахування утриманих податків та зборів; моральну шкоду в сумі 25 500,00 грн; заборгованість з заробітної плати за 2019 рік в сумі 12 406,50 грн та компенсацію за порушення строків її виплати; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та присудження працівникові виплати заробітної плати за один місяць.

В обґрунтування пред`явлених вимог зазначає, що 04.01.2019 року він був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ТЕМП КР» відповідно до наказу № 3-к від 03.01.2019 року. Наказом № 76-к від 31.08.2020 р. позивача йог звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 31.08.2020 р. за угодою сторін. Копію вказаного наказу позивачу ані в день його звільнення,ані в будь-який інший день йому вручено не було. При цьому зазначає, що він не писав заяви про звільнення його за угодою сторін. Разом з тим, при працевлаштуванні в Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕМП КР» в січні 2019 р. позивача було примушено підписати роздрукований бланк заяви про звільнення за угодою сторін на підставі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням) без дати. Однак, така заява не може мати юридичної сили, оскільки відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 18.11.2019 у цивільній справі №229/2676/17 звільнення працівника за його заявою про звільнення за власним бажанням без узгодження дати звільнення є порушенням прав працівника, що тягне за собою поновлення його на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу і стягнення моральної шкоди. Таким чином, звільнення його, позивача, 31.08.2020 р. за відсутності його волевиявлення та на підставі заяви без дати, складеної ще при працевлаштуванні та фактично сфальсифікованої і підробленої відповідачем як роботодавцем іншою датою - 26.08.2020, є незаконним. Так само незаконним вважає факт звільнення з підстав ст.36 КЗпП, оскільки в підписаному ним бланку заяви без дати вказано іншу підставу звільнення, а саме ст. 38 КЗпПП. Наполягає, що при цьому звільнення на підставі ст. 38 КЗпПП за власним бажанням 31.08.2020, тобто до закінчення двотижневого строку, навіть на підставі сфальсифікованої заяви, нібито підписаної 26.08.2020, суперечить вимогам чинного законодавства, і також слід вважати незаконним, а тому таке звільнення має наслідком поновлення на роботі як працівника. Відповідно до овідки ТОВ «ТЕМП КР» від 15.03.2021, наданої на виконання ухвали суду про забезпечення доказів, розмір середньоденної заробітної плати позивача, виходячи з нарахувань за останні два місяці, що передували звільненню за липень-серпень 2020 р., становить (17476,40 / 43 робочі дні) = 406,43 грн без врахування утриманих податків та зборів. Враховуючи кількість робочих днів з дати звільнення позивача - 31.08.2020 по день подання цієї заяви 25.01.2022, що становить 351 робочих днів, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 142 656, 93 грн без врахування утриманих податків та зборів. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України позивач вважаю, що йому завдано моральну шкоду, які він оцінює в 25 500,00 грн., виходячи з 1 500,00 грн за кожен місяць неможливості працевлаштування та отримання доходів. В період роботи в ТОВ «ТЕМП КР» позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата за серпень-жовтень 2019, розмір якої становить за даними підприємства 12 406,50 грн., у зв`язку з чим відповідно до приписів ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» стягненню з відповідача на користь позивача підлягає нарахована, але не виплачена заробітна плата за серпень-жовтень 2019 року в сумі 12406,50 грн з врахуванням компенсації за порушення строків її виплати.

Належним чином повідомлений про час та місце слухання справи позивач в судове засідання не з`явився, від представника позивача адвоката Лєгостаєвої Д.В. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача, в якій остання позов підтримала повністю, надала суду додаткові докази.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки в судове засідання суду не повідомив, відзив на позов та витребувані судом докази не надавав, у зв`язку з чим на підставі ст.ст. 223, 280 ЦПК України судом, проведено заочний розгляд справи.

Судом дослідженні наступні письмові докази: трудова книжка позивача (а.с.7-10), довідка про середній заробіток (а.с. 14), фотокопія заяви про звільнення ОСОБА_1 (а.с.33), фотокопія інформації щодо невиплаченої заробітної плати ОСОБА_1 , виготовлена бухгалтерією ТОВ «ТЕМП КР» (а.с. 34), наказ № 76-к від 31.08.2020 року про звільнення ОСОБА_1 (а.с. 35).

Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд,керуючись вимогамист.77 ЦПК України, згідно з якою предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належними наступні докази: трудову книжку позивача (а.с. 7-10), заяву про звільнення ОСОБА_1 (а.с.33), наказ № 76-к від 31.08.2020 року про звільнення ОСОБА_1 (а.с. 35), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме, звільнення ОСОБА_1 з посади водія автотранспортних засобів ТОВ «ТЕМП КР» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 31.08.2020 р. за угодою сторін.

Суд вважає належними доказами: довідку про середній заробіток (а.с. 14), інформацію щодо невиплаченої заробітної плати ОСОБА_1 , виготовлену бухгалтерією ТОВ «ТЕМП КР» (а.с. 34), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги.

Суд, відповідно до ст.78 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази, які визнані належними, допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові докази, які визнані допустимими та належними, є достовірними.

Керуючись вимогами ст.80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

ОСОБА_1 04.01.2019 року був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ТЕМП КР» (далі ТОВ «ТЕМП КР») наказ № 3-к від 03.01.2019 року.

Наказом № 76-к від 31.08.2020 р. позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 31.08.2020 р. за угодою сторін.

Копію вказаного наказу позивачу ні в день його звільнення, ні в будь-який інший день, вручено не було. При цьому позивач зазначає, що він ніколи не писав заяви про звільнення його за угодою сторін.

Судом встановлено, що факт звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст. 36 КЗпП України підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 7-10), копією заяви про звільнення ОСОБА_1 (а.с.33) та копією наказу № 76-к від 31.08.2020 року про звільнення ОСОБА_1 (а.с. 35).

Судом встановлено, що факт несвоєчасної виплати позивачу відповідачем заробітної плати за період серпень-жовтень 2019 року підтверджується інформацією щодо невиплаченої заробітної плати ОСОБА_1 , виготовленої бухгалтерією ТОВ «ТЕМП КР» (а.с. 34).

Відносини між сторонами регулюються нормами Конституцією України, КЗпП України, Закону України «Про оплату праці».

Обговорюючи обґрунтованість позовної вимоги про поновлення позивача на роботі, суд зазначає наступне.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 18.11.2019 у цивільній справі №229/2676/17 звільнення працівника за його заявою про звільнення за власним бажанням без узгодження дати звільнення та до закінчення двотижневого строку є порушенням прав працівника, що тягне за собою поновлення його на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу і стягнення моральної шкоди.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема угода сторін та розірвання трудового договору з ініціативи працівника, що є різними та самостійними підставами припинення трудових відносин

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

З наданої позивачем фотокопії заяви ОСОБА_1 про звільнення від 26.08.2020 р. вбачається, що її спочатку було виготовлено як бланк з прочерками за допомогою принтеру, а в подальшому дату майбутнього звільнення та дату складання заяви додруковано, що слідує з іншого розташування та жирності шрифту вказаних дат. Крім того, зі змісту вказаної заяви слідує, що заявник просить звільнити його за угодою сторін, разом з тим посилається на ст. 38 КЗпП України, яка містить іншу підставу звільнення, а саме з ініціативи працівника.

Наведене свідчить, що звільнення позивача 31.08.2020 р. мало місце за відсутності його волевиявлення як працівника та на підставі заяви без дати, складеної, як вказав позивач, ще при його працевлаштуванні та фактично сфальсифікованої і підробленої роботодавцем іншою датою - 26.08.2020, що є незаконним.

При цьому звільнення позивача за ст. 38 КЗпПП за власним бажанням 31.08.2020 р. на підставі заяви, нібито складеної 26.08.2020 р., також слід вважати незаконним, оскільки таке звільнення до закінчення двотижневого строку з моменту подання відповідної заяви суперечить вимогам чинного законодавства та має наслідком поновлення працівника на роботі.

Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 (далі за текстом - Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 8 розділу ІІІ Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки ТОВ «ТЕМП КР» від 15.03.2021, наданої на виконання ухвали суду про забезпечення доказів, розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , виходячи з нарахувань за останні два місяці, що передували звільненню за липень-серпень 2020 р., становить (17476,40 / 43 робочі дні) = 406,43 грн без врахування утриманих податків та зборів (а.с. 14).

Кількість робочих днів з дати звільнення позивача - 31.08.2020 по день поновлення на роботі, тобто станом на дату ухвалення рішення суду 15.06.2022 становить 453 робочих дні. Відтак середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 184 112,79 грн без врахування утриманих податків та зборів.

Обговорюючи обґрунтованість вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом зазначених положень закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати.

Таким чином, оскільки права позивача у сфері трудових відносин були порушені, то він має право на відшкодування йому моральної шкоди.

Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, характер порушення його права, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 25500,00 грн. є обґрунтованими та їх належить задовольнити.

Обговорюючи обґрунтованість вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до вимог частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Згідно статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Компенсація провадиться відповідно до Закону № 2050 та Порядку № 159.

Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення суми компенсації.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. ІСЦ у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник маж право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем були порушені права позивача, передбачені ст. 115 КЗпП України, а саме: право на оплату праці та своєчасне отримання заробітної плати, дане право підлягає захисту, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість по заробітній платі за період з серпня 2019 року по жовтень 2019 року.

Статтею першою Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею другою даного Закону встановлено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадяться у разі, затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності" цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в т.ч. заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до пункту третього постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 «Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в т.ч. заробітна плата (грошове забезпечення).

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у справах , пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати , суди мають враховувати , що компенсація втрати частини заробітної плати проводиться згідно ст.. 34 Закону і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати , затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 , підприємствами , установами , організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов ) на один і більше календарних місяців , незалежно від того , чи була в цьому вина роботодавця , якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення .

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 за конституційним зверненням громадянина … щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України викладено наступний правовий висновок : в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 223 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем (пункт 1 резолютивної частини рішення).

Таким чином, в ході судового розгляду позивачем підтверджено факт заборгованості відповідача, що виникла через порушення трудових прав позивача та відсутність якої відповідачем в установленому порядку не спростовано, а тому загальна сума заборгованості, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, за період з серпня 2019 по жовтень 2019 року, становить 13096,70 грн., з яких 12406,50 грн. заробітної плати та компенсація за порушення строків виплати нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в сумі 692,20 грн.

Отже, судом встановлено, що у зв`язку із незаконним звільненням позивача, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральна шкода. Також судом встановлено, що зв`язку із несвоєчасною виплатою позивачу відповідачем заробітної плати за період серпень-жовтень 2019 року у відповідача виник обов`язок виплатити позивачу компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши наявні докази в їх сукупності, суд на підставі ст. 12 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст. 13 ЦПК України, згідно з якою цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях звільняються позивачі - у справах про поновлення на роботі.

Відтак, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 2724 грн. 00 коп.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 21, 36, 38, 94, 115, 233, 235, 237-1 КЗпП України, ст.ст.2, 24, 27, 34 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 4, 12-13, 76-81, 83-84, 89, 141, 223, 258-259, 263-265, 268, 280 ЦПК України, , суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП КР» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, заборгованість з заробітної плати та компенсацію за порушення строків її виплати задовольнити повністю.

Визнати незаконним та скасувати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП КР» № 76-к від 31.08.2020 р. про звільнення ОСОБА_1 , з посади водія автотранспортних засобів на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 31.08.2020 р. за угодою сторін.

Поновити ОСОБА_1 на посаді водія автотранспортних засобів в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ТЕМП КР» (вул. Волгоградська, 26, м. Кривий Ріг, 50027 ).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП КР» (вул. Волгоградська, 26, м. Кривий Ріг, 50027 ) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 184 112 (сто вісімдесят чотири сто дванадцять ) гривень 79 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП КР» (вул. Волгоградська, 26, м. Кривий Ріг, 50027 ) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 завдану йому моральну шкоду в сумі 25 500,00 грн (двадцять п`ять тисяч) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП КР» (вул. Волгоградська, 26, м. Кривий Ріг, 50027 ) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 406 (дванадцять тисяч чотириста шість) грн. 50 копійок заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП КР» (вул. Волгоградська, 26, м. Кривий Ріг, 50027 ) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 (шістсот дев`яносто дві) грн. 20 копійок компенсації за порушення строків виплати нарахованої але невиплаченої заробітної плати.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП КР» (вул. Волгоградська, 26, м. Кривий Ріг, 50027 ) на користь держави судовий збір в сумі 2724 грн. 00 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та виплати заробітної плати ОСОБА_1 за один місяць.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів з дня його підписання не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов