Справа № 131/181/21
Провадження № 2/131/62/2022
01.06.2022 м. Іллінці
Іллінецький районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Балтака Д.О.,
розглянувши в судовому засіданні у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження без фіксації судового процесу технічними засобами в м. Іллінці цивільну справу за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування, -
встановив:
У лютому 2021 р. до Іллінецького районного суду Вінницької області звернулось ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» із позовом до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування, в порядку суброгації. Позов обґрунтований тим, що 06 вересня 2019 р. між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, предметом якого є страхування автомобіля марки «Nissan X-Trail» державний номерний знак НОМЕР_1 . 21 вересня 2019 р. в смт. Дашів
З урахуванням зазначеного представник позивача із посиланням на зміст статей 993, 1166, 1187, 1188, 1192 ЦК України та статтю 27 Закону України «Про страхування» просить суд ухвалити рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 26 лютого 2021 р. постановлено відкрити провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.
Оскільки, суддя Іллінецького районного суду Вінницької області Олексієнко О.Ю. призначений на посаду судді Указом Президента України від 01.08.2016 р. № 321/2016 «Про призначення суддів» терміном на п`ять років, то 01 серпня 2021 р. даний суддя виключений з автоматичного розподілу справ між суддями у зв`язку з закінченням терміну повноважень.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Іллінецького районного суду Вінницької області від 02 вересня 2021 р. головуючим у справі визначено суддю Іллінецького районного суду Вінницької області Балтака Д.О.
Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 06 вересня 2021 р. (головуючий суддя Балтак Д.О.) справу прийнято до свого провадження та призначено до підготовчого судового засідання за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 23 листопада 2021 р. постановлено підготовче провадження закрити та справу призначити до судового розгляду по суті.
В судове засідання представник позивача не з`явився, натомість подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити в повному обсязі та розглянути справу за його відсутності, відносно винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлялась про день, час та місце розгляду справи за місцем реєстрації, проживання, у зв`язку із чим, суд вважає за необхідне провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням статтями 280-281 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи.
Судом встановлені наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Постановою Іллінецького районного суду Вінницької області від 25 жовтня 2019 р. у справі № 131/1274/19 ОСОБА_1 визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 124 КУпАП та до неї застосоване адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с. 25).
Згідно частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, суд вважає доведеним, що винною у зазначеній ДТП є ОСОБА_1
25 вересня 2019 р. страхувальник ОСОБА_4 звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (а.с. 50).
З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність та допустимість кожного письмового доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Змістом пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до пункту 8 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму ВССУ від 01 березня 2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Так, відповідно до частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є зокрема діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Частиною першою статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Згідно частини другої статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Пунктами 5, 6 постанови Пленуму ВССУ від 01 березня 2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» визначено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Змістом пункту 3 частини першої статті 980 ЦК України передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з відшкодуванням шкоди,завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Згідно з частиною першої статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).
У відповідності до статті 1 Закону України „Про страхування страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України „Про страхування. До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини в цій сфері регламентуються, зокрема змістом Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Так, статтею 3 даного Закону України визначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до статті 5 вказаного Закону України об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правоваї відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Змістом статті 6 даного Закону України страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно пункту 22.1 статті 22 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV).
Страхове відшкодування це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»).
Змістом пункту 27 постанови ВССУ від 01 березня 2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» передбачено, що при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація».
Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону № 1961-IV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим.
Також у порядку суброгації страховик може стягнути із завдавача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатив страхувальнику. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов`язанні, тому з урахуванням положення статті 515 ЦК України суброгація застосовується лише до майнового страхування.
Положеннями пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України та пунктом 3 частини першої статті 20 Закону України «Про страхування» передбачено, що страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у строк, встановлений договором. Таким чином, до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
Таким чином, уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди, а тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, у якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Як встановлено судом, позивач виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування потерпілій особі завданих збитків у повному обсязі. У зв`язку з виплатою страхового відшкодування до позивача як до страховика потерпілої особи перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні в межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди відповідачем, у порядку суброгації.
Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілого страхового відшкодування, засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілого у деліктному зобов`язанні.
Судом встановлено, що позивачем, з метою ремонту пошкодженого в результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобіля марки «Nissan X-Trail» державний номерний знак НОМЕР_1 , виплачене страхове відшкодування у розмірі 82 893,18 (вісімдесят дві тисячі вісімсот дев`яносто три гривні 18 коп.) грн., отже право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, якою є ОСОБА_1 , перейшло до страховика.
Доказів того, що цивільна-правова відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована або те, що останній в добровільному порядку компенсував позивачу витрати, пов`язані зі сплатою страхового відшкодування, ОСОБА_1 суду не надала.
В свою чергу, відповідно до частини 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями статей 76, 77 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З даного приводу суд вважає за необхідне наголосити на тому, що обов`язок доказування і подання доказів відповідно до статті 81 ЦПК України покладається на сторони, суд лише сприяє їм у вчиненні процесуальних дій з метою встановлення обставин справи. У відповідності до частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За таких обставин, розглядаючи справу на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача в порядку суброгації сплачену суму страхового відшкодування у розмірі 82 893,18 (вісімдесят дві тисячі вісімсот дев`яносто три гривні 18 коп.) грн.
У відповідності до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачені при зверненні до суду із позовною заявою витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270,00 (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 коп.)грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 979, 980, 991, 993, 999, 1166, 1188, 1192 ЦК України, ст.ст. 12, 76-82, 141, 263-265, 354 ЦПК України, постановою ВССУ від 01 березня 2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», суд -
ухвалив:
Стягнути із ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» суму страхового відшкодування у розмірі 82 893,18 (вісімдесят дві тисячі вісімсот дев`яносто три гривні 18 коп.) грн.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» судовий збір розмірі 2 270,00 (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 коп.) грн.
Повний текст рішення складений 10 червня 2022 р.
Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відповідач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП невідомий, адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .
Суддя: