ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року м.Суми

Справа №577/3008/21

Номер провадження 22-ц/816/452/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Дніпровська окружна прокуратура міста Києва, Дніпровське управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві, Державна казначейська служба України,

розглянув у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Дніпровської окружної прокуратури міста Києва

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Гетьмана В.В., в приміщенні Конотопського міськрайонного суду Сумської області, повний текст судового рішення складено 30 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

01 липня 2021 року представник ОСОБА_1 адвокат Брушко Сергій Миколайович звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Дніпровської окружної прокуратури міста Києва, Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури.

Свої вимоги мотивує тим, що 07 вересня 2009 року прокурором Дніпровського району м. Києва Мельничуком О.В. відносно позивача порушено кримінальну справу № 54-2894 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України. 04 березня 2010 року помічником прокурора Дніпровського району м. Києва Мороз О.В. винесено постанову про зміну обвинувачення в суді, згідно якої позивач обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 364 КК України. 29 березня 2011 року старшим слідчим прокуратури Дніпровського району м. Києва Яцининим В.В. винесено постанову про притягнення позивача як обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст. 364 КК України.

15 січня 2010 року старшим слідчим прокуратури Дніпровського району м. Києва Барановим М.Ю. порушено кримінальну справу № 54-2967 відносно позивача за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 368 КК України. 18 січня 2010 року старшим слідчим прокуратури Дніпровського району м. Києва Коширець В.В. винесено постанову про притягнення позивача як обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України.

25 січня 2010 року позивача затримано оперуповноваженим в ОВС УБОЗ ГУМВС України в м. Києві Белей В.І. та складено протокол затримання. 26 січня 2010 року Дніпровським районним судом м. Києва винесено постанову про обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.

19 березня 2010 року старшим слідчим прокуратури Дніпровського району м. Києва Барановим М.Ю. винесено постанову про притягнення позивача як обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України.

08 листопада 2011 року Дніпровським районним судом м. Києва винесено постанову, якою вказану кримінальну справу повернуто прокурору Дніпровського р-ну м.Києва для організації проведення додаткового розслідування, запобіжні заходи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з тримання під вартою змінено на підписку про невиїзд, звільнено підсудних з під варти в залі суду. 30 січня 2012 року Апеляційним судом м. Києва винесено ухвалу, якою вказану постанову скасовано, а кримінальну справу повернуто на новий судовий розгляд. Запобіжні заходи обрані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вигляді підписки про невиїзд залишено без змін. 23 січня 2013 року Дніпровським районним судом м. Києва винесено постанову, якою зазначену кримінальну справу повернуто прокурору Дніпровського р-ну м. Києва на додаткове розслідування. Запобіжні заходи, обрані підсудним, у виді підписки про невиїзд залишено без змін.

30 квітня 2013 року прокуратурою Дніпровського р-ну м. Києва, у зв`язку із вступом в 2012 року в дію нового КПК України, до ЄРДР за № 0000370 внесено відомості щодо повернутої Дніпровським районним судом м. Києва на додаткове розслідування вказаної кримінальної справи. В ході проведення досудового розслідування даного кримінального провадження дії позивача, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перекваліфіковано на ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 2 ст. 190 КК України.

19 березня 2015 року ст. слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, яка була скасована прокуратурою Дніпровського р-ну м. Києва.

03 листопада 2016 р. Європейський суд з прав людини рішенням по заяві ОСОБА_1 встановив порушення п. 1 та п. 13 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо надмірної тривалості кримінального провадження та відсутності ефективних засобів правового захисту у внутрішньому законодавстві і зобов`язав Уряд України виплатити тому грошову компенсацію.

17 листопада 2020 р. слідчим СВ Дніпровського управління поліції ГУНП України в м. Києві винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000370 від 30 квітня 2013 р. у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 15, ч.2 ст. 190 КК України.

Таким чином, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності позивача тривало в період з 07 вересня 2009 року (з моменту порушення першої кримінальної справи відносно нього) по 17 листопада 2020 року (до моменту закриття кримінального провадження), загальний строк притягнення до кримінальної відповідальності склав 11 р. 02 міс. 10 днів (134 міс. 10 днів), з яких під вартою з 25 січня 2010 року по 08 листопада 2011 року, тобто 01 р. 09 міс. 14 дн. (21 міс. 14 днів).

Згідно висновку експерта № 0504/21/1 від 05 квітня 2021 року ОСОБА_1 спричинені страждання (моральна шкода) за умов ситуації притягнення невинного ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, що досліджувалась під час проведення судової експертизи. Розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) підекспертній особі ОСОБА_1 становить за час притягнення його як невинного до кримінальної відповідальності, що підтверджується відповідними рішеннями судів 540 МЗП, розмір якої є рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, що прийнята на момент винесення рішення судом.

Посилаючись на вказані обставини, просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3 240 000 грн; стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 витрати за правничу допомогу у розмірі 30 000 грн та витрати за проведення судово-психологічної експертизи у розмірі 26 150 грн 40 коп.

Конотопський міськрайонний суд Сумської області рішенням від 24 грудня 2021 року позов задовольнив повністю.

Стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, грошові кошти у розмірі 3 510 000 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн 00 коп. та витрати за проведення судово-психологічної експертизи 26 150 грн 40 коп.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба Україна, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення було визначено, що саме висновком експерта встановлено розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню позивачу. Проте, судом не було враховано, що відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних та цивільних справах» висновки експерта щодо встановлення розміру компенсації моральної шкоди носять рекомендаційний характер для визначення розміру компенсації.

Крім того, витрати на експерта, залученого позивачем до подання позову та відкриття провадження у справі, не можуть бути судовими витратами у зв`язку з тим, що експерт залучений не учасником справи та на момент проведення експертизи судочинство у справі не здійснювалося.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Брушка С.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу Державної казначейської служи України, в якому вважає апеляційну скаргу необґрунтованою. Зазначає, що висновок експерта № 0504/21/1 від 05 квітня 2021 року за результатами проведення судово-психологічної експертизи щодо встановлення можливого розміру грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) ОСОБА_1 є одним із доказів у вказаній справі. Крім того, відповідно до постанови Верховного Суду від 25 серпня 2020 року справі № 357/143357/17 висновок судової психологічної експертизи може належним чином обґрунтувати розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню.

В апеляційній скарзі Дніпровська окружна прокуратура м. Києва, посилаючись на неправильне застосування ч.ч. 2, 3, 5 ст. 23, ч. 2 ст. 1167 ЦК України, ч.ч. 2, 7 ст. 1176 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 4, 12, 13 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», незастосування норм п.п. 6, 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», п.п. 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», порушення ст.ст. 3, 77, 79-81, 263-265 ЦПК України, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд не звернув увагу на те, що протягом усього часу досудового розслідування жодна слідча та процесуальна дія вчинена відносно позивача. у т.ч. складання обвинувального висновку та обрання запобіжного заходу, не була визнана незаконною або протиправною.

Наголошує на тому, що після направлення судом кримінальної справи на додаткове розслідування (23 січня 2013 року) ОСОБА_1 повідомлення про підозру не складалося, будь-яких слідчих дій з ним не провадилося, запобіжні заходи не обиралися. Після направлення кримінальної справи на додаткове розслідування, розслідування здійснювалося за правилами КПК України в ред. 2012 року, та в межах даного кримінального провадження повідомлення про підозру не здійснювалося, жодні запобіжні заходи не обиралися. З огляду на приписи ст. 3 КПК України відсутні підстави вважати, що після направлення кримінальної справи на додаткове розслідування позивач перебував у статусі особи, яку притягнуто до кримінальної відповідальності. Відтак, вважає, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом 3 роки 2 місяці 27 днів (з 26 жовтня 2009 року дня винесення постанови про притягнення як обвинуваченого, до 23 січня 2013 року дати направлення кримінальної справи на додаткове розслідування). Відтак, суд не врахував обставини зміни кримінального процесуального законодавства.

Зазначає, що суд не з`ясував у чому полягає моральна шкода, який характер та обсяг (глибина) фізичних чи душевних страждань або немайнових втрат (у разі їх спричинення позивачу), тяжкість вимушених змін в його життєвих і суспільних стосунках (у разі наявності моральної шкоди), зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і саму можливість відновлення у необхідному чи повному обсязі, а посилався лише на висновок судово-психіатричної експертизи.

Даним висновком експерта оцінювався період, протягом якого відносно позивача не здійснювалось досудове розслідування, що нівелює об`єктивність такого висновку. Судом зобов`язано відшкодувати витрати на проведення даної експертизи за рахунок Державного бюджету України, що суперечить основним принципам цивільно-процесуального законодавства. Вказаний висновок експерта не звільняє суд від необхідності дослідити всі обставини справи, доводи відповідачів, обґрунтувати своє рішення, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Наголошує на тому, що позивачем до позовної заяви не додано постанови (ухвали) уповноваженого органу про визначення розміру відшкодування шкоди, як і не додано доказів звернення до таких органів із відповідним питанням.

Вважає, що судом визначено розмір заподіяної позивачу моральної шкоди у сумі 3 510 000 грн на підставі лише експертизи, не враховуючи як обставини справи, так і аргументів відповідачів. Сума відшкодування є надмірно завищеною та не має об`єктивного підтвердження.

Також не погоджується зі стягненням витрат на правничу допомогу в розмірі 30 000 грн. Зазначає, що детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, не наведено, будь-яких документів, які б підтверджували вартість робіт (юридичних послуг та консультацій), фактичне їх виконання та оплату (відповідні розрахунки, рахунки, звіти, чеки та ін.), до суду позивачем не подано. Відтак вимога щодо відшкодування витрат на правничу допомогу є безпідставною, необґрунтованою та непідкріпленою доказами.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Брушка С.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу Дніпровської окружної прокуратура м. Києва, в якому вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що Конотопським міськрайонним судом Сумської області вірно з`ясовано період притягнення до кримінальної відповідальності. Вказує на те, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди в силу прямої дії закону. Висновок експерта чітко обґрунтовує як сам факт заподіяння моральної шкоди позивачу, так і розмір вказаної шкоди. Стосовно витрат на професійну правничу допомогу зазначає, що вони є фіксованими у визначеній грошовій сумі гонораром, який підтверджуються договором про надання правової допомоги № 18/2020 від 21 травня 2020 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Державної казначейської служби Україна Тютюнник Т.В., представника Дніпровської окружної прокуратури м. Києва Микитенка В.П., позивача та його представника адвоката Брушка С.М., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи те, що кримінальне провадження відносно позивача закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди в силу положень п. 1 ч. 1 ст. 1, п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Крім того, в ході досудового розслідування кримінального провадження проводились негласні слідчі дії, а тому є підстави для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди внаслідок проведення процесуальних дій, що обмежують права громадян. Таким чином, з урахуванням обсягу заподіяної позивачу шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних із перебуванням під слідством (незаконних пред`явлення обвинувачення у вчиненні кримінального злочину, взяття і тримання під вартою, відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян), що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення стану здоров`я, інших негативних наслідків морального характеру, конкретних обставин цієї справи, з огляду на засади розумності та справедливості, на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 540 мінімальних заробітних плат, що становить 3 510 000 грн. Крім того, вважав, що саме такий розмір завданої моральної шкоди також підтверджується висновком експерта.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, так як судом було порушено норми процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 07 вересня 2009 року прокурором Дніпровського р-ну м. Києва відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу № 54-2894 за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України (а.с.150-151, Т. 1).

13 жовтня 2009 року ст. слідчим прокуратури Дніпровського р-ну м. Києва Журиду С.М. обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд (а.с.162-163, Т. 1).

26 жовтня 2009 року ст. слідчим прокуратури Дніпровського р-ну м. Києва винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого у скоєнні злочину передбаченого ч.1 ст. 365 КК України (а. с. 165-168, Т. 1).

30 жовтня 2009 року прокуратурою Дніпровського р-ну м. Києва кримінальну справу відносно ОСОБА_1 направлено до Дніпровського районного суду м. Києва (а.с.203, Т.1).

04 березня 2010 року помічником прокурора Дніпровського р-ну м. Києва винесено постанову про зміну обвинувачення в суді, згідно якої ОСОБА_1 обвинувачено у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 364 КК України (а. с. 227-232, Т. 1).

15 квітня 2010 року Дніпровським районним судом м. Києва винесено постанову про повернення кримінальної справи прокурору Дніпровського р-ну для проведення додаткового розслідування (а. с. 233-235, Т. 1), яку 11 листопада 2010 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва залишено без змін (а. с. 246-248, Т. 1).

08 грудня 2010 року Дніпровським районним судом м. Києва кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за ч.3 ст. 364 КК України направлено прокурору Дніпровського району для проведення додаткового розслідування (а. с. 249, Т.1).

02 березня 2011 року кримінальна справа № 54-2894 відносно ОСОБА_1 за ч.3 ст. 364 КК України прийнята до свого провадження старшим слідчим прокуратури Дніпровського р-ну м. Києва (а.с.250, Т. 1).

16 березня 2011 року кримінальна справа № 54-2894 відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 364 КК України прийнята до провадження ст. слідчим прокуратури Дніпровського р-ну м. Києва (а.с.2, Т. 2).

29 березня 2011 року ст. слідчим прокуратури Дніпровського р-ну м. Києва винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого у скоєнні злочину передбаченого ч. 3 ст. 364 КК України (а.с.3-8, Т. 2).

31 березня 2011 року ст. слідчим прокуратури Дніпровського р-ну м. Києва складено обвинувальний висновок за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 364 КК України, який спрямований на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва (а.с.13-39, Т. 2).

15 січня 2010 року ст. слідчим прокуратури Дніпровського р-ну м. Києва порушено кримінальну справу № 54-2967 відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за ознаками злочину передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 368 КК України (а. с. 40-42, Т. 2).

18 січня 2010 року ст. слідчим прокуратури Дніпровського району м. Києва винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого у скоєнні злочину передбаченого ч.2 ст. 368 КК України (а. с. 43-46, Т. 2).

18 січня 2010 року ст. слідчим прокуратури Дніпровського р-ну м. Києва внесено подання до Дніпровського районного суду м. Києва про застосування до ОСОБА_1 запобіжного заходу у виді взяття під варту (а. с. 47-50, Т. 2).

18 січня 2010 року Дніпровським районним судом м. Києва винесено постанову про надання дозволу на затримання ОСОБА_1 (а.с.51, Т. 2). 18 січня 2010 року ст. слідчим прокуратури Дніпровського р-ну м. Києва винесено постанову про оголошення його у розшук (а. с. 52-54, Т. 2).

25 січня 2010 року о 20 год. останнього затримано о/у ОВС УБОЗ ГУМВС України в м. Києві, про що складено протокол (а. с. 55-56, Т. 2).

26 січня 2010 року ст. слідчим прокуратури Дніпровського р-ну м. Києва складено постанову про пред`явлення обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 368 КК України (а. с. 57-60, Т. 2).

26 січня 2010 року Дніпровським районним судом м. Києва винесено постанову про обрання ОСОБА_1 запобіжного заходу у виді взяття під варту з утриманням останнього в Київському СІЗО (а. с. 68-71, Т. 2).

11 лютого 2010 року Апеляційним судом м. Києва винесено постанову про надання дозволу на зняття інформації з каналів зв`язку оператора мобільного зв`язку ЗАТ «Київстар Дж.Ес.Ем.» по телефонному номеру ОСОБА_1 НОМЕР_1 (а.с.76-77, Т. 2).

10 березня 2010 року ст. слідчим прокуратури Дніпровського р-ну м. Києва винесено постанову про відсторонення ОСОБА_1 від посади державного виконавця ВДВС Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (а. с. 82, Т. 2).

11.03.2010 р. ст. слідчим прокуратури Дніпровського р-ну м. Києва винесено постанову про продовження строку досудового слідства у кримінальній справі № 54-2967 до 3-х місяців (т.2 а.с.83-87).

11 березня 2010 р. ст. слідчим прокуратури Дніпровського р-ну м. Києва внесено до Дніпровського районного суду м. Києва подання про продовження строків тримання під вартою ОСОБА_1 до 3-х місяців, яке суд 12 березня 2010 року задовольнив (а.с.88-93, Т. 2).

19 березня 2010 року ст. слідчим прокуратури Дніпровського р-ну м. Києва винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого у скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України (а. с. 94-97, Т. 2).

25 березня 2010 року прокуратурою Дніпровського р-ну м. Києва кримінальна справа № 54-2967 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 368 КК України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у вчиненні злочину передбаченого ч.5 ст. 27, ч. 2 ст. 368 КК України направлена на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва (а.с.153, Т. 2).

08 листопада 2011 року Дніпровським районним судом м. Києва винесено постанову, якою кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочинів передбачених ч.3 ст. 364, ч.2 ст. 368 КК України, ОСОБА_2 у скоєнні злочину передбаченого ч.5 ст. 27, ч.2 ст. 368 КК України, ОСОБА_3 у скоєнні злочину передбаченого ч.5 ст. 27, ч.2 ст. 368 КК України повернуто прокурору Дніпровського р-ну м. Києва для додаткового розслідування, запобіжні заходи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з тримання під вартою змінено на підписку про невиїзд, звільнено підсудних з під варти в залі суду (а.с.154-163, Т. 2). Вказану постанову ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 січня 2012 року скасовано, а кримінальну справу повернуто на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суддів. Запобіжні заходи щодо ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у виді підписки про невиїзд залишено без змін (а. с. 164-170, Т. 2).

23 січня 2013 року Дніпровським районним судом м. Києва винесено постанову, якою кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочинів передбачених ч.3 ст. 364, ч.2 ст. 368 КК України, ОСОБА_2 у скоєнні злочину передбаченого ч.5 ст. 27, ч.2 ст. 368 КК України, ОСОБА_3 у скоєнні злочину передбаченого ч.5 ст. 27, ч.2 ст. 368 КК України повернуто прокурору Дніпровського р-ну м. Києва на додаткове розслідування. Запобіжні заходи обрані підсудним у виді підписки про невиїзд залишено без змін (а.с.171-177, Т. 2).

19 березня 2015 року ст. слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000370 від 30.04.2013 року у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення (а. с. 184-185, Т. 2).

03 листопада 2016 року рішенням Європейського суду з прав людини по заяві ОСОБА_1 встановлено порушення п. 1 та п. 13 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція ратифікована Законом України № 475/97/-ВР від 17 липня 1997 року) щодо надмірної тривалості кримінального провадження та відсутності ефективних засобів правового захисту (а.с.209, Т. 2).

25 травня 2020 року адвокат Брушко С.М. звернувся до СВ Управління поліції ГУНП у м. Києві з клопотанням про закриття кримінального провадження № 0000370 від 30.04.2013 р. 06 липня 2020 року слідчим СВ Управління поліції ГУНП у м. Києві винесено постанову про відмову у задоволенні клопотання адвоката про закриття кримінального провадження № 0000370 (а.с.217, Т. 2).

21.07.2020 р. адвокат Брушко С.М. звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з клопотанням про встановлення строків для прийняття рішення у кримінальному провадженні № 0000370 від 30.04.2013 р. (т.2 а.с.225-228).

17 вересня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва винесено ухвалу (справа № 755/10396/20), згідно якої органу досудового розслідування встановлено строк 02 місяці для проведення процесуальних дій, необхідних та достатніх для закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000370 (а. с. 229-231, Т. 2).

17 листопада 2020 року слідчим СВ Дніпровського управління поліції ГУНП України в м. Києві винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000370 від 30.04.2013 року у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 15 ч.2 ст. 190 КК України (а. с. 244-246, Т. 2).

Згідно зі статтею 19 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 № 266/94-ВР (стаття 1 зазначеного Закону).

Пунктом 1 статті 2 цього Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Пунктом 5 статті 3 цього ж Закону встановлено, що громадянинові відшкодовується (повертається) моральна шкода.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, можуть свідчить про заподіяння моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Такий висновок зробив Верховний Суд в постанові від 24 березня 2020 року № 818/607/17.

Відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Частиною 3 статті 13 цього ж Закону встановлено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди та казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету).

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18.

З матеріалів справи вбачається, що в даній справі позов було пред`явлено до Державної казначейської служби України, яка є органом, що здійснює тільки списання коштів з державного бюджету, та до Дніпровської окружної прокуратури міста Києва, Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Згідно ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Наведеному відповідають і приписи статті 80 ЦК України, що юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що позов пред`явлено до Дніпровської окружної прокуратури міста Києва та Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві, які не є юридичними особами. Дніпровська окружна прокуратура входить до структури Київської міської прокуратури, а Дніпровське управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві є відокремленим структурним підрозділом Головного управління Національної поліції у м. Києві та статусу юридичної особи не має. Вказані обставини підтверджуються повідомленням Дніпровської окружної прокуратури м. Києва та Головного управління Національної поліції у м. Києві (а. с. 206-222 т. 7).

В даному випадку, оскільки Дніпровська окружна прокуратура міста Києва та Дніпровське управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві не є юридичними особами, відповідно вони не можуть бути стороною у цивільному процесі та у них відсутня цивільна процесуальна дієздатність. Отже в даному випадку, у вказаних правовідносинах Дніпровська окружна прокуратура міста Києва та Дніпровське управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві не можуть виступати в якості відповідачів. Належними відповідачами в даному випадку є юридичні особи до складу яких входять зазначені структурні підрозділи.

Як вбачається з матеріалів справи з клопотанням про заміну неналежних відповідачів в суді першої інстанції 10 серпня 2021 року зверталося Головне управління Національної поліції у м. Києві (а. с. 211-216, Т. 6).

В підготовчому судовому засіданні 19 листопада 2021 року суд, з`ясувавши думку учасників процесу, з врахуванням заперечень представника позивача адвоката Брушка С.М. щодо поданого клопотання, відмовив у задоволенні вказаного клопотання.

У відповідності до ч. 2 ст. 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Суд не наділений самостійним правом, без відповідного клопотання позивача, замінювати первісного відповідача належним відповідачем.

Отже, у випадку, коли належний відповідач не був залучений до участі у справі, суд першої інстанції мав закінчити розгляд справи та відмовити у позові. Така відмова у задоволенні позовних вимог не позбавляє позивача права ще раз звернутися до суду із своїми вимогами, але вже до належного кола відповідачів.

За встановлених обставин оскаржуване рішення на підставі п. 4 ч. 1, п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської окружної прокуратури міста Києва, Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури.

На підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України з Державного бюджету України на користь Київської міської прокуратури та Державної казначейської служби України підлягають стягненню понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі по 17 025 гривень 00 копійок кожному.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 4, ч. 3 п. 4; 381; 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Дніпровської окружної прокуратури міста Києва задовольнити частково.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської окружної прокуратури міста Києва, Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури - відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Київської міської прокуратури понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 17 025 гривень 00 копійок.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Державної казначейської служби України понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 17 025 гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 липня 2022 року.

Головуючий - Т. А. Левченко

Судді: О. І. Собина

С. С. Ткачук