справа № 646/2950/20
провадження № 61-2461св21
судді Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Мартєва С. Ю. при розгляді у порядку спрощеного позовного провадження касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 червня 2020 року у складі головуючого судді Єжова В. А. та постанову Харківського апеляційного суду від 26 червня 2020 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Кругової С. С., Маміної О. В.,
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису.
Заяву мотивувала тим, що з 2014 року вона перебувала із ОСОБА_1 у цивільному шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 , а крім того, в неї є інша дитина. 17 липня 2018 року ними придбана кв. АДРЕСА_1 , яка належить у рівних частинах їй і ОСОБА_1 . Вона, діти і ОСОБА_1 проживали однією сім`єю за цією адресою.
Проте ОСОБА_1 став рідко з`являтись у цій квартирі, приїздив тільки на декілька днів. Із кожним разом його відношення до неї погіршувалось, він почав застосовувати фізичне насилля.
29 квітня 2020 року ОСОБА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у присутності дітей погрожував їй розправою, принижував нецензурною лайкою та побив її, заподіявши тілесні ушкодження.
Наступного дня ОСОБА_2 звернулась до відділу судово-медичної експертизи Комунального закладу охорони здоров`я Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи.
Судово-медичне дослідження від 30 квітня 2020 року № 414-2020 констатувало у неї синці на спинці носу, слизової оболонці нижньої губи, лівій верхній кінцівці та правій ніжній кінцівці, садно на тлі синця на червоній каймі верхньої губи.
У зв`язку із цим, Основ`янський відділ Головного управління Національної поліції в Харківській області 01 травня 2020 зареєстрував кримінальне провадження.
Рентгенографічне дослідження 02 травня 2020 року виявило в неї перелом носової кістки.
На підставі викладеного просила суд:
- видати обмежувальний припис про заборону ОСОБА_1 перебувати в місті проживання ОСОБА_2 у кв. АДРЕСА_1 протягом шести місяців;
- заборонити ОСОБА_1 листування і телефонні перемовини з заявницею або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто чи через сторонніх осіб протягом шести місяців;
- обмежити ОСОБА_1 спілкування з постраждалою дитиною ОСОБА_3 ;
- заборонити ОСОБА_1 наближатися на відстань 200 м до місця постійного проживання заявниці у кв. АДРЕСА_1 і місця можливого тимчасового перебування - буд. АДРЕСА_2 ;
- заборонити ОСОБА_1 наближатися до заявниці на відстань 200 м у громадських місцях протягом 6 місяців.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням від 26 червня 2020 року Червонозаводський районний суд м. Харкова заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису задовольнив частково.

Заборонив ОСОБА_1 протягом шести місяців:

- перебувати в місті проживання ОСОБА_2 у кв. АДРЕСА_1 ;

- листуватися та вести телефонні перемовини з ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто чи через сторонніх осіб;

- наближатися на відстань 200 метрів до місця постійного проживання заявниці у кв. АДРЕСА_1 і місця можливого тимчасового перебування - буд. АДРЕСА_2 ;

- наближатися до ОСОБА_2 у громадських місцях на відстань 200 метрів.

У задоволенні вимог про обмеження ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 відмовив.

Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що заявником підтверджено належними та допустимими доказами факт вчинення ОСОБА_1 щодо ОСОБА_2 домашнього насильства.

Проте заявником не надано доказів вчинення ОСОБА_1 психологічного чи фізичного насилля стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_3 та спричинення йому психологічної травми.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою від 14 січня 2021 року Харківський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 червня 2020 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції постанову мотивував тим, що при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та закрити провадження у справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційну скаргу мотивував тим, що суди попередніх інстанцій порушили норми матеріального права, а саме: частину третю статті 4, частину десяту статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у подібних правовідносинах, щодо застосування яких відсутній висновок Верховного Суду; висновки судів не відповідають обставинам справи і наданим доказам.

Крім того, ОСОБА_1 зазначав, що у справі, що переглядається, заява про видачу обмежувального припису не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що із 2014 року заявниця і ОСОБА_1 перебувають у фактичних шлюбних відносинах, від яких мають спільну дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_2 має власного малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який також проживає однією сім`єю із заявницею та зацікавленою особою.

У липні 2018 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 придбали у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_1 , де стали спільно проживати разом з дітьми.

Факту погіршення стосунків між собою учасники справи не заперечували.

Висновком фахівця з питань судово-медичної експертизи від 30 квітня 2020 року № 414-2020 у ОСОБА_2 зафіксовані тілесні ушкодження на спинці носу, слизовій оболонці нижньої губи, лівій верхній кінцівці та правій верхній кінцівці, садно на тлі синця на червоній каймі верхньої губи, які могли бути отримані протягом доби до моменту огляду 30 квітня 2020 року.

Зазначені ушкодження віднесені до легких тілесних.

До Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 травня 2020 року внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення з номером кримінального провадження № 0000844 щодо нанесення ОСОБА_2 29 квітня 2020 року малознайомою особою в ході конфлікту тілесних ушкоджень.

У медичному кабінеті «Сімейний ЛОР» 04 травня 2020 року заявниці виконані репозиція і редресація кісток носу на усунення перелому кісток носу зі зміщенням.

Старший слідчий СВ Основ`янського ВП ГУНП України в Харківській області 25 травня 2020 року вручила ОСОБА_1 повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 125 КК України по факту умисного заподіяння ОСОБА_2 легких тілесних ушкоджень 29 квітня 2020 року.

Надалі 01 червня 2020 року слідчий повідомив ОСОБА_1 про зміну раніше повідомленої підозри в частині викладення обставин.

Мотивувальна частина

Межі розгляду справи судом

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України - відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 4, частини десятої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у подібних правовідносинах.

Із рішеннями судів попередніх інстанцій погодитися не можна, оскільки вони постановлені унаслідок помилкового застосування норм матеріального і процесуального права та не відповідають висновкам Верховного Суду щодо застосування статтей 4 і 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у подібних правовідносинах.

Отже касаційна скарга підлягає задоволенню, а провадження у справі підлягає закриттю.

Мотиви, з яких необхідно виходити та норми права, що підлягають застосуванню

Виходячи із частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу.

З огляду на пункт перший частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» ЄСПЛ указав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria», заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine», заяви № 29458/04 та № 29465/04,§ 24).

Задовольняючи заяву частково і застосовуючи заходи обмежувального характеру до ОСОБА_1 , місцевий суд (з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції) виходив з того, що заявником підтверджено належними та допустимими доказами факт вчинення ОСОБА_1 щодо ОСОБА_2 домашнього насильства.

Заявником не надано доказів вчинення ОСОБА_1 психологічного чи фізичного насилля стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_3 та спричинення йому психологічної травми.

З такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна, оскільки вони ґрунтуються на помилковому застосуванні норм матеріального і процесуального права.

За визначенням пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 7 грудня 2017 року № 2229-VIII (надалі Закону України № 2229-VIII) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до статті 29 зазначеного Закону України кривдник, який порушив вимоги спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, несе відповідальність відповідно до закону.

11 січня 2019 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» від 06 грудня 2017 року № 2227-VIII (надалі Закон України № 2227-VIII) щодо імплементації у кримінальне законодавство норм Стамбульської конвенції про протидію домашньому насильству.

Зазначеним Законом домашнє насильство віднесено кримінальних правопорушень проти життя і здоров`я особи, Кримінальний Кодекс України, зокрема, доповнено статтею 126-1.

Згідно до статті 126-1 КК України домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи, -

карається громадськими роботами на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до п`яти років, або позбавленням волі на строк до двох років.

Також зазначеним Законом України № 2227-VIII Кримінальний Кодекс України доповнено новими статтями (наприклад стаття 151-2 КК України) та змінено редакцію чинних статей (наприклад статті 152-153 КК України), що дає можливість застосовувати їх у сукупності із статтею 126-1 КК України.

Частина десята статті 26 Закону України Закону України № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» чітко визначає, що у разі порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.

На підставі частини шостої статті 194 КПК України ( у редакції чинній на час звернення заявниці до суду) в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, крім обов`язків, передбачених частиною п`ятою цієї статті, суд може застосувати до особи, яка підозрюється у вчиненні такого кримінального правопорушення, один або декілька таких обмежувальних заходів:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства;

2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності;

3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку із роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин;

4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб;

5) направлення для проходження лікування від алкогольної, наркотичної або іншої залежності, від хвороб, що становлять небезпеку для оточуючих, направлення для проходження програми для кривдників.

Справи про домашнє насильство неодноразово перебували предметом розгляду Верховного Суду.

Тлумачення поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством» надав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 453/225/19 (провадження № 51-4000км19).

Залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову у видачі обмежувального припису Верховний Суд у постанові від 14 липня 2021 року ( справа № 646/3036/20 провадження № 61-5055св21) дійшов правового висновку про те, що необхідно врахувати, що відповідно до частини десятої статті 26 Законом № 2229-VIII у разі порушення кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.

Так, частиною шостою статті 194 КПК України передбачено, що в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, крім обов`язків, передбачених частиною п`ятою цієї статті, суд може застосувати до особи, яка підозрюється у вчиненні такого кримінального правопорушення, один або декілька таких обмежувальних заходів: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; 2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності; 3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку із роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; 4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; 5) направлення для проходження лікування від алкогольної, наркотичної або іншої залежності, від хвороб, що становлять небезпеку для оточуючих, направлення для проходження програми для кривдників.

Стаття 911 КК України визначає обмежувальні заходи, що застосовуються до осіб, які вчинили домашнє насильство. Зокрема в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; 2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності; 3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; 4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; 5) направлення для проходження програми для кривдників або пробаційної програми.

Таким чином Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України врегульовано як порядок застосування заходів тимчасового обмеження прав та покладення обов`язків, так і їх перелік, у разі порушення кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства.

У разі, якщо за заявами особи порушені кримінальні провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства, то передбачені частиною шостою статті 194 КПК України та/або статтею 911 КК України заходи тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні такого кримінального правопорушення або визнана винною у його вчиненні, у разі встановлення підстав для їх застосування,можуть бути застосовані судом або слідчим суддею в межах відповідних кримінальних проваджень.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій про відмову у видачі обмежувального припису і направляючи справу на новий судовий розгляд Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2021 року ( справа № 570/2528/20, провадження № 61-16103св20) також дійшов правового висновку про те, що необхідно врахувати, що відповідно до частини десятої статті 26 Законом № 2229-VIII у разі порушення кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.

Частиною шостою статті 194 КПК України передбачено, що в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, крім обов`язків, передбачених частиною п`ятою цієї статті, суд може застосувати до особи, яка підозрюється у вчиненні такого кримінального правопорушення, один або декілька таких обмежувальних заходів: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; 2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності; 3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку із роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; 4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; 5) направлення для проходження лікування від алкогольної, наркотичної або іншої залежності, від хвороб, що становлять небезпеку для оточуючих, направлення для проходження програми для кривдників.

Стаття 911 КК України визначає обмежувальні заходи, що застосовуються до осіб, які вчинили домашнє насильство. Зокрема в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; 2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності; 3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; 4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; 5) направлення для проходження програми для кривдників або пробаційної програми.

Тлумачення поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством» надав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 453/225/19 (провадження № 51-4000км19).

Разом із тим, розглядаючи заяву особи суди не з`ясували, чи застосовувались до кривдника у кримінальному провадженні № 0000749 заходи передбачені частиною шостою статті 194 КПК України та/або статтею 911 КК України.

Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, об`єктивно дослідити наявні у справі докази, дати належну оцінку доводам і запереченням учасників справи та ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

При оцінці ризиків відповідно до Закону № 2229-VIIIапеляційному суду слід врахувати поведінку кривдника, як до так і після звернення особи до суду у розглядуваній справі; з огляду на тривалий час, який минув після подання заяви особи, з`ясувати чи не відбулось примирення між сторонами; чи є наразі необхідним тимчасове обмеження прав та/або покладення на кривдника обов`язків передбачених статтею 26 Закону № 2229-VIII та чи не застосовувались до нього подібні обмежувальні заходи у кримінальному провадженні № 0000749 відповідно до положень частини шостої статті 194 КПК України або статті 911 КК України.

Підстав для відступу від зазначених висновків щодо застосування норми права у подібних відносинах не вбачаю.

Заява про видачу обмежувального припису ОСОБА_2 подана до суду 21 травня 2020 року і мотивована лише одним фактом домашнього насильства щодо неї особисто 29 квітня 2020 року.

01 травня 2020 року з цього факту внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення до ЄДРДР.

25 травня 2020 року ОСОБА_1 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 125 КК України по факту умисного заподіяння ОСОБА_2 легких тілесних ушкоджень 29 квітня 2020 року.

01 липня 2020 року (до ухвалення рішення у справі місцевим судом) ОСОБА_1 вручено обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування, а кримінальне провадження № 0000844 від 02 травня 2020 року направлено до Червонозаводського районного суду м. Харкова для розгляду по суті.

За своєю суттю норми процесуального права є формами життя норм права матеріального.

Сама норма матеріального права - стаття 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 7 грудня 2017 року № 2229-VIIIпрямо визначає види обмежувальних заходів, порядок і форму судочинства застосування обмежувальних заходів для особи - кривдника.

З огляду на частину восьму статті 26 цього Закону порядок видачі судом обмежувального припису визначається Цивільним процесуальним кодексом України.

Частина десята статті 26 цього Закону України № 2229-VIII передбачає, що у разі порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.

Сполучників «та», «або», слів «можливо», «можуть», які б давали підстави для висновку про можливість альтернативного (конкурентного) судочинства у такому випадку диспозиція цієї норми не містить.

Отже критерієм визначення форми судочинства (з урахуванням раніше висловлених Верховним Судом правових висновків) є вручення підозри, обвинувачення особи у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнання винною у його вчиненні.

Системний аналіз імперативних приписів частини десятої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» і частини шостої статті 194 КПК України дає підстави для висновку про те, що за таких фактичних обставин із часу оголошення підозри особі - кривдникові, судом, визначеним законом у розумінні правозастосовчої практики Європейського Суду, для застосування обмежувальних заходів є суд кримінальної юрисдикції.

На час розгляду справи ухвалення у ній рішення місцевим судом, ОСОБА_1 вже було вручено повідомлення про підозру, тому, запобігаючи оцінці судом цивільної юрисдикції фактів та обставин, що підлягають розгляду у порядку кримінального судочинства, суду слід було закрити провадження у справі на підставі пункту першого частини першої статті 255 ЦПК України.

Суддя С. Ю. Мартєв