ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-з/753/197/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2022 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі судді Якусика О.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі № 753/13943/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк» про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк», в якому просить скасувати рішення державного реєстратора Коровайко Оксани Сергіївни, філія Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у м. Києві, індексний номер: 38222069 від 20 листопада 2017 року, про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», за Акціонерним товариством «Альфа-банк».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 6 червня 2014 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/20402/13-ц в порядку поділу майна подружжя визнано за позивачем право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Однак, державним реєстратором Коровайко Оксаною Сергіївною, філія Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у м. Києві, 14 листопада 2017 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 38222069 від 20 листопада 2017 року, та зареєстровано право власності на вказану квартиру за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», а у листопаді 2019 року державний реєстратор на підставі цього ж рішення повторно реєструє право власності за Акціонерним товариством «Альфа-Банк». При цьому, як вказує позивач, під час здійснення реєстраційних дій продовжувало існувати обтяження, а саме арешт нерухомого майна на спірну квартиру.

Посилаючись на допущені під час проведення державної реєстрації права власності порушення вимог законодавства, порушення її прав як співвласника, позивач просить скасувати вказане вище рішення державного реєстратора.

Разом із позовною заявою позивач подала заяву про забезпечення позову, в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частини квартири, а саме двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ; заборони здійснювати дії по вільному користуванню та безперешкодному доступі до вказаної квартири, заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири.

Мотивуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, позивач зазначає, що у вказані квартирі проживає разом з сином ОСОБА_2 , іншого житла не має. Незважаючи на визнання за нею права власності на 1/2 частини квартири провести державну реєстрацію частини квартири не змогла, зважаючи на наявні обмеження та реєстрацію квартири відповідачем з порушенням чинного законодавства.

Вважає, що спірну квартиру без згоди позивача може бути відчужено на корить третіх осіб, а відповідачем здійснюються всі дії щодо зняття наявних обмежень і обтяжень, а також її виселення з вказаної квартири для її подальшої реалізації.

Дослідивши матеріали справи та заяви про забезпечення позову, суд дійшов висновку про те, що заява про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

За змістом наведених вище приписів умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Тобто в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для ефективного захисту прав або інтересів позивача. При цьому відповідно до вимог частини 3 статі 12, частини 1 статті 81 ЦПК України обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Види забезпечення позову визначені частиною першою статті 150 ЦПК України. Зокрема, згідно з пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність заходів забезпечення позову передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» визначено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості й адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Крім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Суд вважає, що через ризик подальшого відчуження спірного нерухомого майна на користь третіх осіб невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення його позову та може призвести до того, що позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Те, що особа ще не вчинила дії, які могли би підтвердити намір відчужити це майно, не спростовує того, що у відповідача як одноосібного власника наявна можливість вільно розпорядитись спірним нерухомим майно, якщо не вжити заходи забезпечення позову. Зокрема, таких висновків дійшла велика Палата Верховного Суду, ухвалюючи постанову від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17.

Суд вважає обґрунтованими посилання позивача на існування цього ризику, ймовірність якого є досить високою з огляду на те, що відповідач, як власник майна, є банківською установою, предметом діяльності якої є надання банківських та інших фінансових послуг, а отже набуття нерухомого майна у власність здійснювалася відповідачем не для особистого використання.

При цьому, незважаючи на визнання рішенням суду за позивачем права власності на 1/2 частини спірної квартири, її одноосібним власником згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є АТ «Альфа-Банк».

Враховуючи, що позивачем пред`явлено позов про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, яке стало підставою набуття відповідачем майна, а тому ймовірне рішення про задоволення позову може мати наслідком зміну власника такого майна, суд дійшов висновку, що заявником доведено існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам та інтересам до ухвалення рішення у справі у разі відчуження відповідачем спірного майна, ускладнення захисту прав та інтересів заявника без вжиття таких заходів, та про обґрунтованість доводів заявника про наявність достатніх підстав вважати, що невжиття заходів щодо забезпечення позову може зробити неможливим чи ускладнити ефективний захист прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При вирішенні заяви про забезпечення позову суд враховує співмірність, зокрема те, що заборона на відчуження квартири, щодо якої між сторонами виник спір, а також заборона банку здійснювати дії по вільному користуванню та безперешкодному доступу до квартири не є позбавленням права власності, та наявність зв`язку між видами забезпечення позову, який просить застосувати позивач, а саме накладення арешту на спірну квартиру із забороню відповідачу вчиняти дії щодо вказаної квартири та позовними вимогами, які пред`явлені позивачем.

Беручи до уваги перешкоди, які чиняться позивачеві у користуванні квартирою, наведене позивачем обґрунтування, суд вважає, що втручання у здійснення відповідачем права власності і його обмеження за даних обставин є пропорційним, носять тимчасовий характер та здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача, зокрема, права на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд також враховує, що згідно із вимогами законодавства право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою і співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Водночас, матеріали заяви та справи не містять доказів досягнення сторонами домовленості щодо порядку користування спіним майном, і на думку суду відповідач, набуваючи у позасудовому порядку право на частину нерухомого майна, повинен був усвідомлювати ризики, пов`язані із здійсненням права часткової власності.

Суд при цьому також враховує, що Верховним Судом у справах щодо застосування заходів забезпечення позову у справах, пов`язаних із оскарженням особами реєстраційних дій по реєстрації за кредитором прав власності на нерухоме майно, зокрема від 11 жовтня 2019 року у справі № 607/13866/19, від 21 жовтня 2019 року у справі № 202/2666/19, від 14 листопада 2019 року у справі № 367/5303/19, від 14 листопада 2019 року у справі № 201/4783/19, від 21 листопада 2019 року у справі № 752/10724/19, від 21 листопада 2019 року у справі №756/16198/18, від 05 грудня 2019 року у справі № 199/3924/19, сформовано висновок про правильність вжиття таких заходів з огляду на те, що їх невжиття може істотно ускладнити ефективний захист та поновлення оспорюваних прав позивачів, за захистом яких вони звернулися.

Щодо вимог заяви про заборону іншим особам вчиняти будь-які дії щодо спірної квартири суд вважає, такі вимоги неконкретними та такими, що надають надзвичайно широкий розсуд позивачеві у реалізації такого заходу забезпечення, що не відповідає вимогам розумності, обґрунтованості та співмірності.

Беручи до уваги наведені норми процесуального законодавства, оцінивши відповідно до вимог статті 89 ЦПК України обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням вказаних вище критеріїв, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового вжиття заходів забезпечення позову.

Також, дослідивши матеріали заяви, суд дійшов висновку про відсутність на цій стадії розгляду справи підстав для застосування зустрічного забезпечення позову, з огляду на відсутність відомостей щодо можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

Керуючись статтями 2, 149, 152, 153, 258, 260 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00).

Заборонити Акціонерному товариству «Альфа-банк» вчиняти дії по вільному користуванню та безперешкодному доступі до квартири АДРЕСА_1 .

Стягувач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Боржник: Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (03150, м. Київ, вул. Велика васильківська, буд. 100, ідентифікаційний код 23494714).

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом і підлягає негайному виконанню у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк пред`явлення до виконання ухвали суду про забезпечення позову - три роки.

Суддя О. В. Якусик