Справа № 307/1612/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 лютого 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Готри Т.Ю., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Жганич К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 березня 2021 року, ухвалене головуючою суддею Сойма М.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди

встановив:

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивує тим, що 15 серпня 2018 року під час літніх канікул на майданчику Тячівської ЗОШ І-ІІІ ст. №1 ім. В.І.Гренджі-Донського під час гри в футбол неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ході сварки, наніс її неповнолітньому сину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , удар в область обличчя, чим спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді двохстороннього перелому нижньої щелепи: локального та конструктивного-ментального справа та ангулярного зліва, які відносяться до групи тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості. За даним фактом у СВ Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000977 від 17 серпня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України. Під час досудового розслідування вона намагалася мирно врегулювати відносини із батьками малолітнього ОСОБА_3 , просила добровільно відшкодувати витрати на лікування сина, однак, вони відмовилися відшкодовувати їй шкоду, спричинену їхнім малолітнім сином.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2019 року клопотання про застосування до малолітньої особи, який не досяг віку кримінальної відповідальності, примусових заходів виховного характеру задоволено та застосовано до малолітньої особи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусовий захід виховного характеру у вигляді передачі під нагляд батькові ОСОБА_1 строком на один рік.

Вказувала, що для лікування сина вона п`ять разів їздила в м. Ужгород в обласну лікарню, де синові призначили лікування шляхом репозиції та фіксації фрагментів брекет системою, за встановлення якої вона в приватному стоматологічному кабінеті заплатила 6 750,00 гривень, за оплату проїзду до обласної лікарні вона сплатила 4 000,00 гривень ОСОБА_5 , який на власному автомобілі її з сином відвозив в м. Ужгород. Крім цього, син місяць потребував відповідного догляду та медикаментозного лікування, на придбання лікарських засобів вона витратила 5 000, 00 гривень. На протязі року вона із сином відвідувала хірурга, син зазнав надзвичайного фізичного болю, були великі труднощі із задоволення своєї нагальної біологічної потреби харчуватися, у зв`язку з чим її син постійно відчував сильний біль у горлі та шлунку. Також вона втратила дохід в сумі 10 000 гривень, в зв`язку з тим, що протягом місяця не могла працювати, позаяк не могла залишити сина вдома самого.

Також сину завдана моральна шкода, яка полягала у фізичному болю та стражданнях, яких її син зазнав, внаслідок ушкодження здоров`я, а також в його тривалому лікуванні, що в свою чергу заподіяло і їй також моральні страждання, розмір яких з врахуванням принципів співмірності, розумності та справедливості вона оцінює в 50 000 гривень.

З врахуванням вищенаведеного, ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в розмірі 25 750 грн. та 50 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 березня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 10 750 та 15 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 840,80 грн.

В решті вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд дійшов помилкового висновку про доведеність позивачем понесених нею витрат на лікування сина та витрати на пальне, оскільки такі не підтверджені належними та допустимими доказами.

Щодо моральної шкоди, то також вважає безпідставне стягнення такої, оскільки в позові позивачка вказувала, що їй завдано маральна шкода, а суд, змінивши підставу позовної вимоги, зазначив, що відшкодуванню підлягає моральна шкода завдана саме ОСОБА_6 .

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч.2 ст. 76 ЦПК).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Згідно з положеннями ст. 1167 цього Кодексу моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Отже, для покладення відповідальності на заподіювача майнової та моральної шкоди, необхідна сукупність таких обов`язкових умов: наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, вина в заподіянні шкоди.

Вказані положення є загальними щодо відшкодування шкоди. Разом тим, правовідносини щодо відшкодування шкоди завданої малолітньою особою регулюються спеціальними нормами ЦК України.

Так, згідно ст. 1178 ЦК України шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи, - якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до роз`яснень викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Наявність такого роду травми сама по собі свідчить про наявність як фізичних, так і душевних страждань. Останні зокрема полягають у порушенні звичайного ритму життя позивача, що супроводжувались постійним фізичним болем протягом значного проміжку часу.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених ч. 2 цієї статті.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди не визначений на законодавчому рівні, а тому суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, визначених ст. 3 ЦПК України.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно із ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_3 15 серпня 2018 року о 11 год. 00 хв., знаходячись на території Тячівської ЗОШ № 1 І-ІІІ ступенів імені В. Гренджі-Донського на штучному міні-полі, під час канікул, грав у футбол із своїми друзями та знайомими, і в ході цієї гри між ним та ОСОБА_4 виникла словесна сварка, яка переросла в бійку, під час якої ОСОБА_3 наніс один удар ОСОБА_4 в область обличчя. Внаслідок чого ОСОБА_3 спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_4 , які відносяться до групи тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, позаяк подібного характеру тілесні ушкодження викликають розлад здоров`я більше 21-го дня.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2019 року, яка набрала законної сили 06 травня 2020 року застосовано до малолітньої особи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусові заходи виховного характеру у вигляді передачі під нагляд батькові ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 строком на один рік.

Висновком експерта № 447 від 28 серпня 2018 року засвідчено, що у ОСОБА_4 , 2007 року народження, мали місце тілесні ушкодження у вигляді двохстроннього перелому нижньої щелепи: локального та конструктивного-ментального справа та ангулярного зліва, які відносяться до групи тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, позаяк подібного характеру тілесні ушкодження викликали розлад здоров`я більше 21-го дня.

Згідно виписки від 17 серпня 2018 року із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_4 , 2007 року, йому визначено лікування у вигляді репозиції та фіксації фрагментів брекет системою, призначено медикаментозну терапію та рекомендовано амбулаторне лікування у стоматолога - хірурга.

З довідки від 16 серпня 2018 року та розрахункової квитанції ЗААА № 073191 від 16 серпня 2018 року слідує, що позивач сплатила приватному лікарю-стоматологу ОСОБА_7 в стоматологічному кабінеті в м. Ужгород, провулок Підгірний, 1/1 суму 6 750 грн. на придбання та накладення іммобілізації нижньої щелепи у вигляді фіксації брекет системою.

Судом першої інстанції було допитано свідка ОСОБА_5 , який підтвердив, що він 4 або 5 разів відвозив позивачку та її малолітнього сина ОСОБА_4 у обласну клінічну лікарню в м. Ужгород та позивакою йому було оплачено вартість витраченого пального та вартість обіду на суму 4 000 грн.

З урахуванням встановлених обставин, наданих сторонами і досліджених в судовому засіданні доказів, суд першої інстанції з дотриманням норм матеріального і процесуального права дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сума 10 750 грн. у відшкодування майнової шкоди, розмір якої підтверджено належними та допустимими доказами.

Крім того, оцінюючи моральну шкоду в сумі 15 000 грн. судом було дотримано вказані вимоги закону, виходячи із заявлених позовних вимог і міри відповідальності відповідача, як батька дитини, яка завдала шкоди, визначеної судом.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про зміну судом підстав позову, так як ОСОБА_2 діяла в інтересах та від імені свого неповнолітнього сина, як законний представник і мала право на заявлення вимоги про відшкодування завданої сину моральної шкоди винними діями ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин, та вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив і дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам, встановивши причинно-наслідковий зв`язок між винними та протиправними діями малолітньої особи ОСОБА_3 , заподіяння ним шкоди, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, з урахуванням того, що позовні вимоги пред`явлені до батька малолітньої особи з врахуванням того, що основний обов`язок по вихованню дитини покладається саме на батьків.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, та підстави для врахування таких відповідно до ст. 367 ЦПК України відсутні.

У межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову про відшкодування шкоди колегією суддів не встановлено.

З урахуванням вимог ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Зважуючи на викладене та керуючись приписами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 березня 2021 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 14 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: