Ухвала

29 червня 2022 року

м. Київ

справа № 442/5331/20

провадження № 61-5725ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дубінін Ростислав Володимирович, на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 листопада 2021 року

та ухвалу Львівського апеляційного суду від 23 травня 2022 року

у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 , про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики

від 19 січня 2015 року у розмірі 125 000 доларів США.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 05 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 19 січня 2015 року в розмірі 125 000 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 10 510 грн.

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, в якій просив визнати таким, що не підлягає виконанню, дублікат виконавчого листа у справі № 442/5331/20, виданий 25 серпня 2021 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області, про стягнення з ОСОБА_2

на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 19 січня 2015 року в розмірі 125 000 доларів США та 10 510 грн сплаченого судового збору.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 15 листопада 2021 року заяву ОСОБА_2 задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню дублікат виконавчого листа у справі № 442/5131/20, виданий 25 серпня 2021 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів в сумі 125 000 доларів США та 10 510 грн сплаченого судового збору.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 23 травня 2022 року ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 листопада 2021 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

У червні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дубінін Р. В., на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 листопада 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 23 травня 2022 року, в якій заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства належить забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною другою статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (рішення у справі «Шишков проти Росії», від 20 лютого 2014 року, заява № 26746/05).

Відповідно до пункту 25 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо виправлення помилки у виконавчому документі або визнання його таким, що не підлягає виконанню.

Згідно з частиною першою статті 406 ЦПК України ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу.

Водночас стаття 389 ЦПК України визначає перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Оскарження ухвал суду першої інстанції про виправлення помилки

у виконавчому документі або визнання його таким, що не підлягає виконанню після їх перегляду в апеляційному суді (пункт 25 частини першої статті 353 ЦПК України), у наведеній вище статті 389 ЦПК України, яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень у касаційному порядку, не передбачено.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як визначено у рішеннях Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» та від 18 листопада 2010 року

у справі «Мушта проти України», право на доступ до суду не є абсолютним

і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг на рішення.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, згідно зі статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, закон надає Верховному Суду право використовувати процесуальні фільтри, закріплені у статті 389 ЦПК України, що повністю узгоджується з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами цивільного судочинства.

У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних «фільтрів» не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних «фільтрів» допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Ураховуючи зазначене, у відкритті касаційного провадженняза касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дубінін Р. В., на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 листопада 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 23 травня 2022 року слід відмовити.

З наведених обставин не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390

та 392 ЦПК України.

Керуючись пунктом 1 частиною другої статті 394, статтею 389 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дубінін Ростислав Володимирович, на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 15 листопада 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду

від 23 травня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 , про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк