Дніпровський районний суд м.Дніпродзержинська
Справа № 209/3738/21
Провадження № 2/209/288/22
"28" червня 2022 р. м. Кам`янське
Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Лобарчук О.О.,
при секретарі Золотих Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кам`янське Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат на час прострочення виконання грошового зобов`язання і процентів від суми позики, -
Короткий зміст позовних вимог
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 04 січня 2016 року у цивільній справі № 209/5091/15-ц з громадянки ОСОБА_2 на його, ОСОБА_1 , користь стягнуто заборгованість за договором позики в сумі 263780 (двісті шістдесят три тисячі сімсот вісімдесят) грн. 00 коп. і сплачений ним судовий збір у розмірі 2637 (дві тисячі шістсот тридцять сім) грн. 80 коп., всього 266417 (двісті шістдесят шість тисяч чотириста сімнадцять) грн. 80 коп. Зазначене судове рішення набрало законної сили 12 лютого 2016 року. Між тим, до цього часу відповідач вказане рішення суду не виконала, зазначену суму грошових коштів мені не сплатила. Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. В даному випадку договір позики між ним і відповідачем було укладено шляхом надання ОСОБА_2 йому розписки від 27.08.2012р., копія якої додається. У розписці було визначено строк повернення позики - 30.12.2012р. Розмір і порядок одержання ним процентів у ній встановлено не було. Виходячи з викладеного, ОСОБА_2 зобов`язана сплатити на його користь, крім основної суми боргу, інфляційні втрати за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а також проценти від суми позики, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи те, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу), просить стягнути з відповідача на його користь інфляційні втрати та проценти від суми позики за останні три роки до часу подання цього позову до суду. Сума боргу ОСОБА_2 з урахуванням індексу інфляції розраховується, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), згідно з постановою Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. № 23/466, Інформаційним листом Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. № 01- 06/928/2012 та листом Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997р. № 62-97р. Сума боргу відповідача з урахуванням встановленого індексу інфляції за останні три роки до часу подання цього позову до суду складає:
266 417,80 х 101,7/100 х 101,4/100 х 100,8/100 х 101,0/100 х 100,5/100 х 100,9/100 х 101,0/100 х 100,7/100 х 99,5/100 х 99,4/100 х 99,7/100 х 100,7/100 х 100,7/100 х 100,1/100 х 99,8/100 х 100,2/100 х 99,7/100 х 100,8/100 х 100,8/100 х 100,3/100 х 100,2/100 х 99,4/100 х 99,8/100 х 100,5/100 х 101,0/100 х 101,3/100 х 100,9/100 х 101,3/100 х 101,0/100 х 101,7/100 х 100,7/100 х 101,3/100 х 100,2/100 х 100,1/100 х 99,8/100 = 321 455 грн. 53 коп.
Розмір інфляційних втрат складає: 321 455,53 - 266 417,80 = 55 037 (п`ятдесят п`ять тисяч тридцять сім) грн. 73 коп.
Розмір процентів від суми позики складає:
263 780,00 х (18/100 х 206/365 + 17,5/100 х 83/365 + 17/100 х 49/365 + 16,5/100 х 49/365 + 15,5/100 х 49/365 + 13,5/100 х 49/365 + 11/100 х 42/365 + 10/100 х 42/365 + 8/100 х 49/365 + 6/100 х 266/365 + 6,5/100 х 42/365 + 7,5/100 х 98/365 + 8/100 х 49/365 + 8,5/100 х 22/365) = 91 636 (дев`яносто одна тисяча шістсот тридцять шість) грн. 45 коп.,
де 263 780 грн. 00 коп. - сума боргу по поверненню позики; 18, 17,5, 17, 16,5, 15,5, 13,5, 11, 10, 8, 6, 6,5, 7,5, 8, 8,5 - розмір облікової ставки НБУ у відповідний період; 206, 83, 49, 49, 49, 49, 42, 42, 49, 266, 42, 98, 49, 22 - кількість днів прострочення повернення позики протягом дії відповідної облікової ставки НБУ; 365 - кількість днів року.
Загальна сума інфляційних втрат і процентів від суми позики за останні три роки до часу подання цього позову до суду, яку ОСОБА_2 повинна сплатити на його користь, складає:
55 037,73 + 91 636,45 = 146 674 (сто сорок шість тисяч шістсот сімдесят чотири) грн.18 коп.
Процесуальні дії у справі.
Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Відповідно до ст.274 ч. 1 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.
Ухвалою Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 грудня 2021 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.(а.с.19).
28 червня 2022 року судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи.
Заяви (клопотання) учасників справи.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, письмово просив суд провести розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про час і місце судового розгляду повідомлена належним чином. Своїм правом надати суду заяву про розгляд справи за її відсутності не скористалась та не повідомила суд про причини неявки у засідання. Відзив на позовну заяву не подала.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Суд, враховуючи думку сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню по наступним підставам.
Судом встановлено, що заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04.01.2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення боргу задоволені повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (інші відомості про боржника суду не відомі) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики в сумі 263780 (двісті шістдесят три тисячі сімсот вісімдесят) гривень 00 копійок, а також сплачений позивачем судовий збір 2637,80 гривень. Вказане рішення набрало законної сили 12 лютого 2016 року (а.с.10).
Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.
Відомостей щодо погашення боргу, на спростування розрахунків позивача, відповідачем надано не було.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу й 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат стягувача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати від боржника за користування ним коштами), належними до сплати стягувачеві.
При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.
Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності в наступному.
Отже, інфляційні нарахування на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання.
Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача збитків за прострочку грошового зобов`язання, оскільки заявлені позивачами вимоги є обґрунтованими.
Позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви у сумі 1466,75 грн., про що свідчить квитанція, додана до матеріалів справи (а.с.2).
У відповідності зі ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.
Таким чином на користь позивача з відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 1466,75 грн.
Керуючись ст. ст. 525, 526, 599, 610, 611, 625, 631, 1046, 1048, 1049 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 206, 223, 247, 259, 263-265, 273, 280, 354, 355 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат на час прострочення виконання грошового зобов`язання і процентів від суми позики задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 збитки за прострочку грошового зобов`язання у розмірі 146674 грн. 18 коп., а також понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 1466,75 грн., а всього 148140 (сто сорок вісім тисяч сто сорок гривень) 93 коп.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.289 ЦПК України, а саме, заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 28.06.2022 року.

Суддя О.О. Лобарчук