П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2022 року м. Київ

Справа № 759/16647/20

Провадження № 22-ц/824/7641/2022

Резолютивна частина постанови оголошена 22 червня 2022 року

Повний текст постанови складено 24 червня 2022 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Журавльова Д.Д.

учасники справи: позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Кийтранс-2005»

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кийтранс-2005», про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

28 вересня 2020 року ОСОБА_1 , посилаючись на те, що його з порушенням трудового законодавства звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, звернувся до суду з позовом до ТОВ «Кийтранс-2005», у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Кийтранс-2005» №33 від 04.03.2020 про звільнення; поновити його з 04.03.2020 на посаді водія автотранспортних засобів та стягнути з Товариства середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 04.03.2020 по день ухвалення рішення.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 20 серпня 2020 року йому стало відомо про видачу відповідачем наказу від 04.03.2020 про його звільнення з посади водія за власним бажанням в порядку ст. 38 КЗпП України. Підставою для видачі наказу є заява ОСОБА_1 про звільнення.

Зазначив, що він не звертався до ТОВ «Кийтранс-2005» із заявою про звільнення, як і не звертався із письмовим попередженням за два тижні про намір звільнитися. Вважав, що заява, яка вказана в оспорюваному наказі про звільнення, є сфабрикованою, а відтак і звільнення є незаконним.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Кийтранс-2005» від 04 березня 2020 року № 33 про звільнення;

- поновити позивача з 04 березня 2020 року на посаді водія автотранспортних засобів та стягнути з ТОВ «Кийтранс-2005» середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 04 березня 2020 року по день ухвалення рішення.

Рішенням Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що між працівником та роботодавцем досягнуто домовленості про припинення трудових відносин на підставі статті 38 КЗпП України, оскільки після написання заяви про звільнення, позивач її не відкликав, що підтверджує волевиявлення позивача на звільнення. Жодного доказу на підтвердження того, що позивача звільнено неправомірно матеріали справи не містять. При цьому суд зазначив, що позивачем пропущено місячний строк, визначений статтею 233 КЗпП України на звернення до суду за вирішенням трудового спору, а поважність причин пропуску такого строку судом із наданих позивачем доказів встановити не є можливим.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 23 лютого 2022 року частково задоволено, касаційну скаргу ОСОБА_1 , постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про пропуск позивачем строку, визначеного ст.233 КЗпП України, на звернення до суду щодо вирішення трудового спору.

В іншій частині Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що звільнення відбулося з порушенням норм трудового законодавства щодо реалізації волевиявлення працівника.

Оскільки постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року постановою Верховного Суду скасовано, то Київським апеляційним судом перегляд в апеляційному порядку рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 січня 2021 року здійснюється в повному обсязі.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник ТОВ «Кийтранс-2005» Митяй Л.А. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами статті 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою звільнення позивача стала його заява від 04 березня 2020 року. З заяви, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_1 директору ТОВ «Кийтранс-2005» подано заяву про звільнення його за власним бажанням (т.1 а. с. 61). Заяву підписано ОСОБА_1 та проставлено на ній дату підписання заяви - 04 березня 2020 року.

Дана заява, на яку посилається відповідач, не містить дати звільнення.

Тому відповідач не вправі був звільняти ОСОБА_1 не узгодивши з ним дату звільнення, а також до закінчення двотижневого строку після подачі ним заяви про звільнення, оскільки він про це не просив.

Крім того, матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 письмово за два тижні попередив ТОВ «Кийтранс-2005» про своє звільнення з 04 березня 2020 року.

Виходячи з зазначеного, колегія суддів вважає, що звільнення відбулось з порушенням норм трудового законодавства щодо реалізації волевиявлення працівника.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року в справі № 279/3334/17 (провадження № 61-13875св20).

Разом з цим, суд першої інстанцій дійшли висновку про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, оскільки позивач знав про оспорюваний наказ 04 березня 2020 року, а звернувся до суду з позовом 28 вересня 2020 року, що свідчить про порушення останнім вимог частини першої статті 233 КЗпП України, а тому відмовив у його задоволенні.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлений ст. 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних причин для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц зазначено, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

У постанові Верховного Суду від 30 липня 2021 року у справв № 263/6538/18 (провадження № 61-1619св20) зазначено, що «у статті 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних причин для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами».

КЗпП України не містить положень про порядок обчислення строків, тому в цьому випадку слід керуватися статтею 9 ЦК України про те, що у разі, якщо відносини не врегульовані іншими актами законодавства, зокрема, у трудових відносинах, слід застосовувати положення цього кодексу (субсидіарне регулювання).

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що про оскаржуваний наказ він дізнався 26 серпня 2020 року, коли отримав витяг з наказу про його звільнення, який отриманий з відповіддю на адвокатський запит. Зазначав, що ні копії наказу про звільнення, ні трудової книжки відповідач йому не видавав та не ознайомлював. Також зазначав, що лише в телефонному режимі йому було повідомлено про його звільнення з ТОВ «Кийтранс-2005» без повідомлення дійсних причин такого звільнення та у подальшому він звертався до відповідача з письмовою заявою з цього приводу, однак жодної відповіді, або будь-яких документів, як і трудової книжки чи копії наказу про своє звільнення не отримав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що позивач знав про оспорюваний наказ 04 березня 2020 року, а звернувся до суду з позовом 28 вересня 2020 року, що свідчить про порушення останнім вимог частини першої статті 233 КЗпП України.

Однак судом першої інстанції залишено поза увагою те, що відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом про звільнення становить місяць з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Матеріали справи не містять доказів про те, що позивач був ознайомлений з наказом про його звільнення чи отримав трудову книжку 04 березня 2020 року. Також матеріали справи не містять доказів, зокрема, акта про те, що позивач відмовився від ознайомлення наказу про його звільнення чи відмовився від отримання трудової книжки.

Крім того, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 05 березня 2020 року ТОВ «Кийтранс-2005» надіслало на адресу зареєстрованого місця проживання позивача лист в якому відповідач просив ОСОБА_1 звернутися на підприємство для ознайомлення з наказом про звільнення з роботи та отримати трудову книжку. Однак зазначений лист 10 березня 2020 року повернувся на адресу відправника з відміткою поштового відділення «неправильно зазначена (відсутня) адреса одержувача» (т.1 а. с. 58).

13 березня 2020 року позивач звернувся до ТОВ «Кийтранс-2005» із заявою в якій зазначив, що правові підстави для його звільнення в односторонньому порядку відсутні, він заяву про звільнення не писав, а тому просив пред`явити у разі наявності оригінал заяви про звільнення, поновити його на роботі у зв`язку із незаконністю його звільнення (т.1 а. с. 59).

У відповідь на заяву позивача від 13 березня 2020 року ТОВ «Кийтранс-2005» повідомило його листом від 16 квітня 2020 року № 230 про те, що вся інформація про трудову діяльність та документи зберігаються в особовій справі працівника, тому для ознайомлення із заявою про звільнення з роботи, запропоновано позивачу з`явитися до відділу кадрів (т.1 а. с. 60). До листа додано витяг з наказу від 04 березня 2020 року № 3. Даний лист направлено на адресу ОСОБА_1 , вказану ним у заяві від 13 березня 2020 року, а саме: АДРЕСА_1 . Однак матеріали справи не містять доказів отримання позивачем зазначеного листа.

06 серпня 2020 року адвокат Дем`янчук Г.В. звернулася в інтересах позивача до ТОВ «Кийтранс-2005» із адвокатським запитом, в якому просила повідомити причини недопуску позивача до роботи та повідомити про причини ненарахування позивачу заробітної плати (т.1 а. с. 15-17).

У відповідь на адвокатський запит від 06 серпня 2020 року ТОВ «Кийтранс-2005» листом від 21 серпня 2020 року № 1120 повідомило, що 04 березня 2020 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України. До вказаного листа було додано витяг з наказу від 04 березня 2020 року № 3 (т.1 а. с. 18-20). Позивач зазначав, що саме, отримавши 26 серпня 2020 року зазначену відповідь, він був ознайомлений з наказом про його звільнення.

Матеріали справи не містять доказів, що трудову книжку та копію наказу про звільнення позивач отримав раніше 26 серпня 2020 року, або ухилявся від їх отримання до 26 серпня 2020 року.

Відповідачем протилежного не доведено, у зв`язку з чим, висновок суду першої інстанції про те, що строк звернення до суду повинен відраховуватися саме з 04 березня 2020 року, коли позивач дізнався про своє звільнення не відповідають наведеним нормам матеріального права, оскільки відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Оскільки позивач ознайомлений з оскаржуваним наказом 26 серпня 2020 року, то саме з цієї дати необхідно обчислювати місячний строк звернення до суду.

Главою 18 ЦК України передбачені правила визначення та обчислення строків. Так, статтею 253 ЦК України визначено, що порядок перебігу строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати, або настання події, з якою пов`язано його початок. Закінчення строку, визначеного місцями спливає у відповідне число останнього місяця строку (частина третя статті 254 ЦК України). Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (частина п`ята статті 254 ЦК України).

Слід зазначити, що визначені законодавцем проміжки часу для обчислення строків, зокрема, місяць, є астрономічною умовою мінливою величиною, і визначенні без прив`язки до фактичної кількості днів у певному місяці з урахуванням того, що кількість днів у місяці змінюється. Перебіг строку розпочинається з наступного дня після відповідної календарної дати та закінчується у відповідне число наступного місяця.

На адвокатський запит Дем`янчук Г. В. було надано відповідь з наданням копії наказу про звільнення ОСОБА_1 26 серпня 2020 року (т.1 а. с. 21). Перебіг місячного строку для звернення до суду у справах про звільнення в даному випадку розпочався 27 серпня 2020 року. Закінчився цей місячний строк 26 вересня 2020 року. 26 вересня 2020 року - субота, тому днем закінчення місячного строку для звернення до суду у справі про звільнення був наступний робочий день - понеділок, 28 вересня 2020 року.

Відповідно до штампу на конверті, позивач звернувся до суду з позовом 28 вересня 2020 року, тобто в межах строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно з пунктом 4.1 та пунктом 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Частиною п?ятою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, обов`язок доведення розподіляється між сторонами таким чином: позивач повинен довести факти, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, відповідач - факти, на які він посилається в обґрунтування своїх заперечень проти позову.

Право працівника отримати трудову книжку в день звільнення пов`язується не лише з обов`язком роботодавця видати трудову книжку, а й з обов`язком працівника її забрати, якщо роботодавець створив всі умови для її вчасної видачі.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Розмір відшкодування за час вимушеного прогулу, здійснюється судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100, від 08.12.1995 року, затвердженого Кабінетом Міністрів України та виходячи з даних довідки ТОВ «Кийтранс-2005» середньомісячної заробітної плати ОСОБА_4 .

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком.

Згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Обчислення середньої заробітної плати у випадку її збереження, остання обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, включаючи усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, та проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Оскільки звільнення позивача відбулося 04 березня 2020 року, суд, застосовуючи зазначені норми права, приходить до висновку про те, що середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися виходячи з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме - за січень та лютий 2020 року, яка у сукупності за два місяці склала 9510 грн. із якої вирахувана середньоденна заробітна плата - 231 грн.95 коп. і на користь позивача має бути стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.03.2020 року по день ухвалення рішення, тобто до 22.06.2022 року, що складає 135690 грн.75 коп. (231 грн. 95 копх585 днів).

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга статті 376 ЦПК України).

Зважаючи на те, що обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 січня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , судові витрати, від сплати яких ОСОБА_1 звільнений в сумі 2132 грн.25 коп. за подання позову та за подачу апеляційної скарги в частині поновлення на роботі підлягає стягненню з ТОВ «Кийтранс-2005» на користь держави та 1260 грн. судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 141, 268, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 січня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кийтранс-2005», про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Кийтранс-2005» №33 від 04 березня 2020 року «Про звільнення з роботи» щодо звільнення з роботи ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 з 04 березня 2020 року на посаді водія транспортних засобів категорії «Д» в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Кийтранс-2005» .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кийтранс-2005» (код ЄДРПОУ (33305729) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 135690 гривень 75 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кийтранс-2005» (код ЄДРПОУ (33305729) на користь держави 2132 гривні 25 копійок судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кийтранс-2005» (код ЄДРПОУ (33305729) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 1260 гривень судового збору за подання апеляційної скарги.

Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді водія автотранспортних засобів категорії «Д» в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Кийтранс-2005» та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна