Житомирський апеляційний суд
Справа №285/3326/21 Головуючий у 1-й інст. Михайловська А. В.
Категорія 66 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Шевчук А.М.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №285/3326/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Михайловської А.В. у м. Новоград-Волинський,

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначає, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , яку прийняв у спадщину після смерті своєї бабусі ОСОБА_5 . Вказує, що за життя його бабуся ОСОБА_5 тимчасова погодилася зареєструвати у даній квартирі відповідачів. Стверджує, що фактично відповідачі у спірній квартирі не проживають. Зазначає, що відповідачі ні з ким з співвласників будинку не перебувають у родинних відносинах та не являються членами їх сім`ї. Вказує, що реєстрація відповідачів у спірній квартирі заважає йому повноцінно нею користуватися та розпоряджатися, а тому просить задовольнити його позов, яким визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що судом першої інстанції не в повній мірі з`ясовано обставини справи, не надано оцінку доказам по справі, що призвело до неправильного вирішення спору. Зазначає, що судом першої інстанції не враховано докази по справі та те, що відповідачі та їх діти ніколи не проживали у спірній квартирі. Окрім того, вказує, що суд першої інстанції не надав правової оцінки місцю проживання з пристосуванням та придатністю проживання в ньому як в житлі, оскільки матеріали справи містять фотографії спірної квартири, з яких вбачається, що вона перебуває у занедбаному стані, послуги з газопостачання не надаються, також не здійснюється постачання електроенергії та теплової енергії, не надаються послуги водопостачання та водовідведення. Стверджує, що фактично відповідачі проживають за адресою батька дітей по АДРЕСА_2 . Зазначає, що фактично не проживаючи за адресою спірної квартири відповідачі не сплачують комунальні платежі, участі в утриманні житла не приймають, особисті речі відсутні. Враховуючи викладене вище, просить рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 грудня 2021 року скасувати та задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . Наведене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 12.05.2021.

Підставою для реєстрації стало свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №504, видане 12.05.2021 державним нотаріусом Новоград-Волинської державної нотаріальної контори, після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до інформаційної довідки Відділу ведення реєстрації територіальної громади ЦНАП Новоград-Волинської міської ради Житомирської області №1188 від 31.05.2021 за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані відповідачі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно акту депутата Новоград-Волинської міської ради від 07.06.2021 слідує, що починаючи з квітня 2020 року у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_4 фактично не проживають.

Згідно довідок Відділу ведення реєстрації територіальної громади ЦНАП Новоград-Волинської міської ради Житомирської області №5343, №5344, №5345 та №5346 від 10.09.2021 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані по теперішній час ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також неповнолітні діти ОСОБА_3 , а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (з 06.02.2007 по теперішній час), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (з 23.11.2010 по теперішній час), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (з 26.03.2013 по теперішній час) та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (з 25.11.2014 по теперішній час).

Відповідно до відповіді Відділу ведення реєстрації територіальної громади ЦНАП Новоград-Волинської міської ради Житомирської області №2112 від 09.09.2021 слідує, що за відомостями інформація про місце реєстрації неповнолітніх: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 відсутня.

Згідно довідки служби у справах дітей Новоград-Волинської міської ради Житомирської області №1334 від 09.09.2021 діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 перебувають на обліку служби у справах дітей міської ради з підстав ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків. Зазначено, що ОСОБА_3 , проживає з матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 . У свою чергу, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 проживають разом з ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 .

Вбачається, що з метою врегулювання даного спору ОСОБА_1 звертався до Відділу ведення реєстрації територіальної громади ЦНАП Новоград-Волинської міської ради Житомирської області, яке за №3081 від 23.12.2021 року повідомило, що його звернення буде повторно розглянуте на підставі підпункту 2 пункту 1 статті 18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" після прийняття відповідного порядку.

З відповідей Новоград-Волиського відділення АТ "Житомиргаз" від 05.11.2021, ТОВ "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" №1503 від 10.11.2021, КП Новоград-Волинської міської ради "Новоград-Волинськтеплокомуненерго" №1095 від 08.11.2021, ВУВКГ Новоград-Волинської міської ради №563 від 05.11.2021, слідує, що за адресою: АДРЕСА_3 послуги із газопостачання не надаються, не зареєстровано особового рахунку, не укладено догорів на розподіл природного газу, не здійснюється постачання електроенергії, не здійснюється надання послуг з постачання теплової енергій та не надаються послуги водопостачання та водовідведення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ця норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Аналізуючи вказані норми матеріального права, можна дійти висновку, що користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №454/2025/15-ц, провадження №61-46621св18.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Апеляційний суд виходить з того, що відповідно до цивільного процесуального закону позивач має довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Системний аналіз положень статей 383, 391, 405 ЦК України та положень статей 150, 156 ЖК Української РСР у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР дає підстави дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Апеляційний суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Апеляційний суд зазначає, що згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

Легітимною метою у цій справі є захист прав власника квартири, які гарантовані статтею 41 Конституції України, статтями 317, 391 ЦК України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Необхідно дотримуватися балансу між захистом права власності позивача та правом користування спірною квартирою відповідачами, які тривалий час не проживають у ній.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 88 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою статтею 129 Конституції України.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження №14-64цс20, Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок щодо застосування норм права щодо припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житла.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд також зазначає, що у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження №14-64цс20, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Також необхідно досліджувати питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

У цій справі спір виник щодо користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позивач зазначав, що відповідачі з моменту реєстрації в спірній квартирі не проживають, а така реєстрація відповідачів в квартирі не дозволяє йому розпорядитися своїм майном.

Проте, відповідач ОСОБА_3 у своїй заяві від 20.12.2021 зазначила, що вона проживає у спірній житловій квартирі, а також проживають її діти.

Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР.

Відмовивши у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що відповідачі крім спірної квартири мають інше постійне місце проживання.

Колегія апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою.

Апеляційний суд враховує вимоги ОСОБА_1 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, вважає, що припинення права користування відповідачами спірним житлом не відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що крім спірної квартири іншого житла відповідачі не мають.

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги довідку та інформацію Відділу ведення реєстрації територіальної громади ЦНАП Новоград-Волинської міської ради Житомирської області, поданих до суду позивачем у справі, щодо відсутності відомостей про реєстрацію неповнолітніх дітей відповідача ОСОБА_3 у спірній квартирі, оскільки відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них.

Отже, у справі, що переглядається, інтереси позивача як власника житла не перевищують інтереси відповідачів, вселених з дозволу попереднього власника, які набули охоронюване законом право на мирне користування майном у законний спосіб та яких не забезпечено іншим житловим приміщенням.

Фактично суд першої інстанції вирішив спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Отже, суд першої інстанції оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, зважаючи на принцип змагальності та відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Суд першої інстанції дослідив належним чином докази у справі, перевірив обґрунтованість доводів сторін у справі, встановив характер спірних правовідносин та норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, з`ясував, чи є вказана квартира єдиним постійним житлом для відповідачів.

Встановивши, що відповідачі не є такими, що самоправно вселились у спірну квартиру, а зареєстровані у ній з дозволу попереднього власника та приймаючи у спадщину дану квартиру від своєї бабусі позивач знав, що у квартирі зареєстровані відповідачі, які набули охоронюване законом право на мирне користування майном у законний спосіб та ухвалив законне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 16 лютого 2022 року.

Головуючий

Судді