ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 529/897/21 Номер провадження 22-ц/814/909/22Головуючий у 1-й інстанції Петренко Л. Є. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Абрамова П.С., Панченка О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Щербак Максим Іванович на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 05 січня 2022 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та збитків,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» (далі ТОВ «ФК «Паріс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та збитків.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 22 березня 2019 між ОСОБА_1 та АТ «РВС БАНК» підписано Заяву-Договір № 0028101 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб.

Підписанням вказаної Заяви-Договору № 0028101 ОСОБА_1 акцептував укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, який розміщений на сайті Банку і беззастережно приєднався до умов договору. Крім цього, з умовами договору ОСОБА_1 ознайомлений та зобов`язався відстежувати зміни, які будуть вноситись до договору.

Згідно Заяви-Договору ОСОБА_1 надано споживчий кредит в сумі 15 384,62 грн, з фіксованою процентною ставкою в розмірі 21,99 % річних, з разовою комісією при видачі кредиту 2,5 % від суми наданого кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту 3% від суми наданого кредиту, пеня, тощо, строк дії якого 24 місяці. Вказані кредитні кошти АТ «РВС БАНК» зараховані на картковий рахунок ОСОБА_1 . Однак, відповідачем ОСОБА_1 погашення кредитної заборгованості не здійснювалось, внаслідок чого утворилась заборгованість за тілом кредиту, процентами, комісією та штрафними санкціями, загальна сума якої 27 332,62 грн.

05 березня 2020 року між АТ «РВС БАНК» та ТОВ «ФК «Паріс» укладено договір відступлення права вимоги №05/03/2020-1, згідно з яким останньому позивачу по справі, відступлено і право вимоги до ОСОБА_1 за Заявою-Договором №0028101 від 22 березня 2019 року на суму 27 332,68 грн.

Згідно вказаного договору відступлення права вимоги за кредитними договорами відступається в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги. Новий кредитор після переходу до нього права вимоги стає кредитором за кредитними договорами та одержує право вимагати від боржників належного виконання всіх без виключення зобов`язань за кредитними договорами, які існували та існують на момент укладання цього договору.

Відповідач ОСОБА_1 не виконує свої кредитні зобов`язання, в частині повернення коштів, як наслідок цього, виникла заборгованість перед ТОВ «ФК «Паріс», як новим кредитором, яка станом на 27 жовтня 2021 року становить 40 786,89 грн та складається із: заборгованості за тілом кредиту 15 384,62 грн; заборгованості за процентами 3 279,58 грн; заборгованості за комісією 5538,48 грн; заборгованість за штрафними санкціями (пенею) 3 130,00 грн (нараховані по 29 лютого 2020 року включно); 21,99% річних за користування грошовими коштами за період з 28 квітня 2020 року - 9 899,55 грн; інфляційних втрат за період з 05 березня 2020 року по 27 жовтня 2021 року 3 554,66 грн.

У зв`язку з вищевказаним, позивач прохав суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Паріс» 40786,89 грн, що складається з: заборгованості за тілом кредиту 15 384,62 грн; заборгованості за процентами 3 279,58 грн; заборгованості за комісією 5538,48 грн; заборгованість за штрафними санкціями (пенею) 3 130,00 грн (нараховані по 29 лютого 2020 року включно); 21,99% річних за користування грошовими коштами за період з 28 квітня 2020 року - 9 899,55 грн; інфляційних втрат за період з 05 березня 2020 року по 27 жовтня 2021 року 3 554,66 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 05 січня 2022 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та збитків задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Паріс» заборгованість в розмірі 40 786,89 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Паріс» судовий збір в розмірі 2 270,00 грн.

Вимоги, які зазначені в апеляційній скарзі

Із рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 05 січня 2022 року не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач прохає скасувати рішення Диканського районного суду Полтавської області від 05 січня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовної заяви ТОВ «ФК «Паріс» відмовити в повному обсязі в зв`язку з безпідставністю.

Позиція учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 не погоджується з оскаржуваним рішенням суду та вважає, що воно було винесено на підставі неповного з`ясування всіх обставин, що мають істотне значення для справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Особа, яка подала апеляційну скаргу зазначає, що його не було повідомлено про зміну кредитора, що є порушенням норм матеріального права.

Також відповідачем зазначено, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогою про стягнення штрафних санкцій (пені) поза строком позовної давності, яка становить один рік.

Окрім того, місцевий суд не звернув увагу, що позивач прохав стягнути відсотки за користування кредитними коштами з відповідача після спливу, визначеного договором, строку кредитування. Також скаржник наголошує щодо неправомірності нарахування процентів в сумі 9899,55 грн, що нараховані на всю суму боргу, відступлену банком 27332,68 грн.

На думку відповідача, не є правомірним нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на загальну суму заборгованості, що була відступлена банком. Також стягнення 3 % річних та інфляційних втрат можливе лише після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Паріс», зокрема, зазначило, що проценти за користування кредитом були нараховані відповідачу за період з 22 березня 2019 року по 04 березня 2020 року в сумі 3279,58 грн, тобто в строк дії кредитного договору.

Крім того, у зв`язку з простроченням грошового зобов`язання в сумі 27332,68 грн за період з 05 березня 2020 року по 27 жовтня 2021 року позивачем, керуючись частиною другою статті 625 ЦК України та пункту 7.7.2.17. Публічної пропозиції (кредитного договору) було нараховано: 21,99% річних за користування грошовими коштами за період з 28 квітня 2020 року - 9 899,55 грн; інфляційних втрат за період з 05 березня 2020 року по 27 жовтня 2021 року 3 554,66 грн.

Також позивачем надано заперечення щодо витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн, у яких зазначено про незначну складність даної справи, неспівмірність заявлених вимог та відсутність доказів на понесення заявлених витрат на правничу допомогу.

Підсумовуючи, ТОВ «ФК «Паріс» прохав суд апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Диканського районного суду Полтавської області від 05 січня 2022 року без змін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Щодо розгляду справи без виклику сторін

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що ціна позову становить 40786,89 грн та беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 7 та статті 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 березня 2019 року між ОСОБА_1 та АТ «РВС БАНК» підписано Заяву-Договір № 0028101 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (а.с. 32).

Також відповідачем підписано графік платежів та розрахунок загальної вартості споживчого кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки (додаток №1 до Заяви договору) і Паспорт споживчого кредиту, де окрім інших умов також визначено штрафні санкції (а.с. 33).

Згідно вказаної Заяви-Договору, відповідачу було надано споживчий кредит, шляхом перерахунку на картковий рахунок коштів у сумі 15384,62 грн, строком на 24 місяці, з фіксованою процентною ставкою 21,99 % річних, разовою комісією при видачі кредиту - 2,5 % від суми наданого кредиту та щомісячної комісії за супроводження кредиту - 3% від суми наданого кредиту (а.с. 32).

Грошові кошти у розмірі 15384,62 грн були зараховані АТ «РВС БАНК» на картковий рахунок відповідача, що підтверджується випискою по особовому рахунку за період з 22 березня 2019 року по 05 березня 2020 року. При цьому, 22 березня 2019 року з карткового рахунку списано разову комісію в сумі 384,62 грн (а.с. 46-114).

05 березня 2020 року між АТ «РВС БАНК» та ТОВ «ФК «Паріс» укладено договір про відступлення права вимоги № 05/03/2020-1 (а.с. 39-41).

Відповідно до пункту 1.2. даного Договору, право вимоги за кредитними договорами відступаються в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, включаючи: право вимоги основної суми заборгованості за кредитним договором; право вимоги суми нарахованих процентів за кредитним договором, строк платежу по яких настав на дату укладення цього договору; процентів; сплати інших платежів, згідно з умовами кредитного договору, які виникли та/або можуть виникнути після укладення цього договору, тощо (а.с. 39).

Окрім того, 05 березня 2020 року між сторонами було підписано акт прийому-передачі прав і документів до Договору про відступлення права вимоги №05/03/2020-1 від 05 березня 2020 року (а.с. 44).

Згідно з Додатками № 1 та № 2 до Договору про відступлення права вимоги, новому кредитору відступлено заборгованість за тілом кредиту 15 384,62 грн; заборгованість за процентами 3 279,58 грн; заборгованість за комісією 5 538,48 грн; заборгованість за штрафними санкціями (пеня) 3 130,00 грн (нарахованими по 29 лютого 2020 року включно); загальна сума 27 332,68 грн (а.с. 42-43).

13 вересня 2021 року позивачем на адресу відповідача ОСОБА_1 цінним листом була направлена вимога про усунення порушення кредитного зобов`язання (а.с. 119-120).

Згідно з розрахунком, наданим позивачем станом на 27 жовтня 2021 року заборгованість відповідача ОСОБА_1 за кредитним зобов`язанням перед ТОВ «ФК «ПАРІС» становить 40 786,89 грн та складається із: заборгованості за тілом кредиту 15 384,62 грн; заборгованості за процентами 3 279,58 грн; заборгованості за комісією 5538,48 грн; заборгованість за штрафними санкціями (пенею) 3 130,00 грн (нараховані по 29 лютого 2020 року включно); 21,99% річних за користування грошовими коштами за період з 28 квітня 2020 року - 9 899,55 грн; інфляційних втрат за період з 05 березня 2020 року по 27 жовтня 2021 року 3 554,66 грн (а.с. 116-118).

Позиція апеляційного суду

У частині першій статті 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Щодо строку позовної давності в частині стягнення штрафних санкцій (пені)

У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Окрім того, нормою статті 258 ЦК України передбачені випадки встановлення спеціальної позовної давності, зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За змістом частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно графіку платежів та розрахунку вартості споживчого кредиту для споживання та реальної річної процентної ставки, що є додатком №1 до Заяви-Договору № 0028101 про надання банківської послуги, які підписані ОСОБА_1 , передбачено щомісячне погашення заборгованості за наданими кредитними коштами, починаючи з місяця, наступного після оформлення кредиту, за ануїтетною схемою погашення (а.с. 33). Отже, відповідачу перший внесок на погашення отриманих ним кредитних коштів слід було здійснити до 22 квітня 2019 року, а в разі прострочення виконання чи невиконання кредитних зобов`язань за кредитним договором у кредитодавця виникає право застосувати відповідні наслідки за неналежне виконання.

З матеріалів справи вбачається, а саме з розрахунку заборгованості по штрафних санкціях (пені), що позивачем стягується пеня за прострочення виконання кредитних зобов`язань за період з 23 квітня 2019 року по 29 лютого 2020 року, що становить 313 днів (а.с. 116-117, 159-162).

У пункті 6 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором.

Разом з тим, Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 травня 2022 року № 630 внесено зміни до актів Кабінету Міністрів України щодо запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 , а саме у пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» цифри і слово «31 травня» замінено цифрами і словом «31 серпня».

Врахувавши, що останнім днем для звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення пені у межах строку позовної давності було 22 квітня 2020 року, а Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX про внесення змін до деяких законодавчих актів України, зокрема до ЦК України, щодо продовження строків на час дії карантину, набрав чинності 02 квітня 2020 року, то колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду, що ТОВ «ФК «Паріс» звернулося з позовом до ОСОБА_1 в частині стягнення пені в сумі 3130,00 грн в межах строку позовної давності, тому доводи представника відповідача щодо застосування наслідків спливу позовної давності є необґрунтованими.

Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідач в апеляційній скарзі не оспорює підстави нарахування та суму стягнення штрафних санкцій (пені), а зазначає лише про помилковість висновків місцевого суду щодо незастосування наслідків спливу позовної давності.

Щодо нарахування інфляційних втрат

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

У постанові Верховного Суду від 10 травня 2022 року по справі № 522/9547/13-ц зазначено, що проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що позивач в позовній заяві прохав суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 05 березня 2020 року по 27 жовтня 2021 року у розмірі 3 554,66 грн, що підтверджується наданим розрахунком (а.с. 118).

Крім того, згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 19 травня 2022 року по справі № 127/17882/15-ц, стягнення інфляційних втрат і 3 % річних здійснюється на підставі їх нарахування на суму боргу.

Враховуючи ануїтетну схему погашення кредитної заборгованості, відступлення права вимоги ТОВ «ФК «Паріс» на стягнення з ОСОБА_1 загальної суми заборгованості у розмірі 27 332,68 грн та період стягнення, колегія суддів вважає, що позовні вимоги фінансової компанії у частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 3 554,66 грн підлягають до задоволення, а тому висновки суду першої інстанції у цій частині рішення є правильними та такими, що не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Щодо стягнення відсотків за користування кредитом

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено висновок, що «припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Звертаючись до суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 зазначав, що позивач прохав стягнути відсотки за користування кредитними коштами з відповідача після спливу, визначеного договором, строку кредитування. Також скаржник наголошує щодо неправомірності нарахування процентів в сумі 9899,55 грн, що нараховані на всю суму боргу, відступлену банком 27332,68 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, звертаючись до суду першої інстанції з позовною заявою, прохав стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за проценти за користування кредитом, які були нараховані відповідачу за період з 22 березня 2019 року по 04 березня 2020 року в сумі 3279,58 грн. На підтвердження стягнення даної суми позивачем було надано розрахунок заборгованості по боржнику, з якого вбачається, що розрахунок заборгованості по процентам здійснено за період з 22 березня 2019 року по 04 березня 2020 року включно, на підставі залишку боргу по тілу кредиту 15384,62 грн.

Отже, з вищевказаного вбачається, що позивач здійснив нарахування відсотків за користування кредитними коштами у межах строку дії кредитного договору, розрахунок яких було здійснено на підставі боргу по тілу кредиту (а.с .116, зворот), що в свою чергу спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Щодо нарахування 21,99 % річних згідно частини другої статті 625 ЦК України

Згідно зі статтями 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Що ж стосується нарахування 21,99 % річних від простроченої суми, то позивачем зазначено, що відповідно до пункту 7.7.2.17. Публічної пропозиції та відомостей з Паспорту споживчого кредиту, клієнт зобов`язується сплачувати банку нараховувані проценти за користування кредитним коштами до повного фактичного виконання клієнтом зобов`язань за споживчим кредитом. При цьому розмір процентів для клієнта, який прострочив виконання зобов`язання за споживчим кредитом згідно з частини другої статті 625 ЦК України встановлюється на рівні процентної ставки за користування кредитними коштами, яка визначена умовами заяви-договору.

Відповідно до інформації із заяви-договору №0028101 від 22 березня 2019 року сторони справи узгодили процентну ставку 21,99 % річних.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17 (провадження № 61-684св18) вказано, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 03 лютого 2010 року сторони узгодили базову процентну ставку по кредитному ліміту на момент підписання договору в розмірі 2,5 % на місяць з розрахунком 360 днів в році. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності штрафів за порушення зобов`язання. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитом, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

У справі, яка переглядається, ТОВ «ФК «Паріс» прохало стягнути з відповідача 21,99% річних за користування грошовими коштами за період з 28 квітня 2020 року 9 899,55 грн, при цьому пославшись на пункт 7.7.2.17. Публічної пропозиції, яка не містить відомостей про ознайомлення з нею ОСОБА_1 .

Враховуючи про відсутність відомостей про ознайомлення відповідачем саме з публічною пропозицією АТ «РВС Банк» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що вступило в дію 04 лютого 2019 року, колегія суддів вважає, що дана роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Окрім того, відомості щодо встановлення іншого розміру процентів заява-договір від 22 березня 2019 року та додаток №1 до неї не місять.

У паспорті споживчого кредиту (інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит) також вказано, про процентну ставку, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту 21,99 %.

У постанові Верховного Суду від 23 травня 2022 року по справі № 393/126/20 викладено правовий висновок, відповідно до якого під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

З вищевказаного вбачається, що підписання відповідачем паспорту споживчого кредиту, що містить в собі інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, не свідчить про узгодження банку з боржником таким чином умов кредитного договору.

Враховуючи, що заява-договір №0028101 від 22 березня 2019 року та додаток №1 до неї не містять в собі відомостей щодо узгодження між сторонами спору зміни процентної ставки для розрахунку відсотків річних за частиною другою статті 625 ЦК України, то колегія суддів вважає, що даний розрахунок слід проводити з урахуванням 3 % річних від простроченої суми, що прямо передбачено нормами цивільного законодавства.

З розрахунків позивача вбачається, що позивачем нарахування заборгованості згідно частини другої статті 625 ЦК України здійснювалося за період з 05 березня 2020 року по 27 жовтня 2021 року, тому взявши за основу наданий позивачем розрахунок, колегія суддів провела розрахунок за формулою: сума боргу х 3 % : 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення, а точніше з 05 березня 2020 року по 31 грудня 2020 року (27332,68х3 % х302 (днів у періоді):366:100) та з 01 січня 2021 року по 27 жовтня 2021 року (27332,68х3 % х300 (днів у періоді):365:100).

Отже, за вказаний період три проценти річних від простроченої суми становить 1350,56 грн.

Щодо інших доводів апеляційної скарги

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ТОВ «ФК «Паріс» не надіслав повідомлення боржнику про відступлення права вимоги, колегія суддів відхиляє. Оскільки тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору, і таке виконання є належним.

Що ж стосується того, що боржник не отримав, на час розгляду справи судом, вимоги кредитора про повернення грошових коштів, то даний довід не береться колегією суддів до уваги, адже з матеріалів справи вбачається, що на час звернення позивачем до суду строк дії кредитного договору закінчився.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно з пунктом другим частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що колегія суддів дійшла до висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми за період з 05 березня 2020 року по 27 жовтня 2021 року у розмірі 1350,56 грн, то апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Щербак М.І. слід задовольнити частково, а рішення Диканського районного суду Полтавської області від 05 січня 2022 року змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Паріс» заборгованість в розмірі 32237,90 грн (15384,62 + 3279,58+5538,48+3130,00+1350,56+3554,66).

Щодо судових витрат

Щодо клопотання відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

31 травня 2022 року на адресу Полтавського апеляційного суду надійшло клопотання від представника відповідача, у якому останній прохав приєднати до матеріалів справи документи, що підтверджують витрати на правничу допомогу та стягнути з позивача на користь відповідача такі витрати, що становлять 5000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат до суду апеляційної інстанції подано: копію договору про надання правової допомоги від 03 грудня 2021 року, укладеного між адвокатом Щербаком М.І. та Ткаченком Т.О., який діє до виконання сторонами свої зобов`язань та в якому зазначено, що у разі необхідності надання правової допомоги, що обумовлена в пункті 1.2, а саме: на замовлення клієнта, адвокат надає правову допомогу клієнтові з приводу представництва, складання необхідних процесуальних документів та захисту його інтересів в апеляційному суді в межах справи №529/897/21, клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 5000,00 грн; детальний опис робіт на виконання пункту 1.2. договору про надання правової допомоги від 03 грудня 2021 року щодо апеляційного оскарження рішення Диканського районного суду Полтавської області від 05 січня 2022 року в межах справи №529/897/21 від 31 травня 2022 року: аналіз кредитних та інших документів, наданих клієнтом та рішення суду першої інстанції 1 год., 1000,00 грн, складання та подання апеляційної скарги на рішення 4 год., 4000,00 грн; квитанція №40 від 04 лютого 2022 року про отримання від ОСОБА_1 адвокатом гонорару у розмірі 5000,00 грн. Також у матеріалах справи міститься ордер на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 адвокатом Щербаком М.І. серії ВІ №1082609 (а.с. 179) та копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, виданого ОСОБА_2 (а.с. 180).

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19).

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Разом з тим, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 3 частини другої статті 141 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року по справі № 596/2305/18-ц зазначено, що відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Так, у відзиві на апеляційну скаргу позивач виклав свої заперечення щодо клопотання відповідача, вказавши про незначну складність даної справи, неспівмірність заявлених вимог та відсутність доказів на понесення заявлених витрат на правничу допомогу.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10 грудня 2009 року, справа «Баришевський проти України» від 26 лютого 2015 року). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02 червня 2014 року, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо, не є співмірним.

Отже, враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, заперечення позивача та дослідивши докази, які були надані представником відповідача на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, беручи до уваги незначну складність даної справи та принцип співмірності, схожість апеляційної скарги за змістом з відзивом на позовну заяву, а також те, що представником відповідача як в місцевому суді, так і в апеляційній інстанції був ОСОБА_2 , що в свою чергу виключає потребу повторного вивчення матеріалів даної справи, колегія суддів вважає, що заява представника відповідача про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу підлягає частковому задоволенню, а саме з ТОВ «ФК «Паріс» слід стягнути на користь ОСОБА_1 кошти на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 500,00 грн.

Щодо судового збору

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, то з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог (79,04 %), рішення Диканського районного суду Полтавської області від 05 січня 2022 року в частині розміру стягнутого судом першої інстанції судового збору слід змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Паріс» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1794,21 грн замість стягнутих 2270,00 грн.

Крім того, із позивача на користь відповідача слід стягнути судові витрати понесені за подачу апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції в розмірі 713,69 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Щербак Максим Іванович задовольнити частково.

Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 05 січня 2022 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» заборгованість в розмірі 32237,90 грн замість стягнутих 40786,89 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 1794,21 грн замість стягнутих 2270,00 грн

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 713,69 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» на користь ОСОБА_1 кошти на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 500,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 червня 2022 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді П.С. Абрамов

О.О. Панченко