КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/612/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2022 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

ОСОБА_4 ,

треті особи: Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації»

Одеської міської ради, Одеська міська рада,

Третя одеська державна нотаріальна контора,

про встановлення факту, що має юридичне значення,

визнання права спадкування за законом,

визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 12.10.2016 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Одеської міської ради, треті особи: Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, ОСОБА_5 , Київський РВ у місті Одесі ГУДМС країни в Одеській області, про визнання парва власності в порядку спадкування за законом, в якій позивачка просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частку, фактично 1/5, житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці, площею 237 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову позивачка посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір ОСОБА_6 , після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй за час життя нерухоме майно, а саме Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці, площею 237 кв.м., яка після проведеного перерахунку ідеальних часток складала 1/5 частки, та яка в свою чергу за час життя померлої не була зареєстрована у встановленому законом порядку.

Як стверджує позивака, вона у встановлений законом строк звернулась до Третьої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, з підстав наявності складеного померлою заповіту на ім`я ОСОБА_5 .

Позивачка вважає, що ОСОБА_5 має вважатись особою, що не прийняла спадщину, оскільки останнім було подано нотаріусу з заявою про прийняття спадщини, на підтвердження встановлення особи, недійсний паспорт громадянина України, а саме без вклеювання нової фотокартки особи у встановлений законом строк, за наслідком чого нотаріус не мала право на прийняття відповідної заяви.

На підставі вищевикладених обставин, ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_5 є особою, яка фактично не прийняла спадщину, за наслідком чого вона ОСОБА_1 є належним спадкоємцем першої черги за законом до майна ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та має право на успадкування спадкового майна. Приймаючи, що померлою належним чином не було зареєстровано за час життя право власності на перераховану частку спадкового майна, яке перебуває у спільній частковій власності, ОСОБА_1 вимушена звернутись до суду з цим позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу №520/12614/16-ц за вказаним позовом розподілено судді Пучковій І.М.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси Пучкової І.М. від 15.11.2016 року відкрито провадження по справі на підставі вказаного позову та призначено попереднє судове засідання.

Тієї ж дати, Київським районним судом міста Одеси було постановлено ухвалу, за наслідком розгляду поданої разом з позовом заяви про забезпечення позову, якою відмовлено у її задоволенні.

04.01.2017 року позивачка надала до суду уточнену позовну заяву.

11.01.2017 року представник Одеської міської ради надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 20.01.2017 року справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

21.02.2017 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу за наслідком розгляду заяви позивача, якою витребувано з Третьої Одеської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи №1164/09, заведену до майна ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

14.03.2017 року позивачкою було подано до суду позовну заяву в новій редакції.

23.03.2017 року судом без видалення до наданої кімнати було ухвалено прийняти до розгляду вказану уточнену позовну заяву.

17.03.2017 року до суду на виконання ухвали від 21.02.2017 року надійшли з Третьої Одеської державної нотаріальної контори витребувані докази на 486 арк.

10.04.2017 року до суду від Третьої Одеської державної нотаріальної контори надійшов лист про розгляд справи за їй відсутності.

11.07.2017 року та 14.07.2017 року позивачка знов надала до суду уточнені позовні заяви.

Судом в судовому засіданні 19.07.2017 року без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено прийняти уточнену позовну заяву в редакції від 14.07.2017 року.

Так, у відповідності до позовної заяви в редакції від 14.07.2017 року до ОСОБА_5 , за участі третіх осіб: Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, Одеської міської ради, Третьої Одеської державної нотаріальної контори, про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права спадкування за законом, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, позивачка просить суд:

- встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт не прийняття ОСОБА_5 спадщини після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- визнати право ОСОБА_1 на спадкування за законом, як спадкоємця першої черги, після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частку житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці, площею 237 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування зазначених вимог, в останній редакції, позивачка посилається на ті ж вищезазначені судом доводи, викладені у позовній заяві в первісній редакції.

Обґрунтування позову позивачем полягає в тому, що ОСОБА_5 має вважатись особою, що не прийняла спадщину, оскільки останнім було подано нотаріусу разом з заявою про прийняття спадщини, недійсний паспорт громадянина України, на підтвердження встановлення особи, а саме без вклеювання нової фотокартки особи у встановлений законом строк, за наслідком чого нотаріус не мала право на прийняття відповідної заяви. У зв`язку з чим, ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_5 є особою, яка фактично не прийняла спадщину, за наслідком чого вона ОСОБА_1 є належним спадкоємцем першої черги за законом до майна ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та має право на успадкування спадкового майна. Приймаючи, що померлою належним чином не було зареєстровано за час життя право власності на перераховану частку спадкового майна, яке перебуває у спільній частковій власності, ОСОБА_1 вимушена звернутись до суду з цим позовом.

04.01.2018 року судом було постановлено ухвалу, за наслідком розгляду заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову, якою відмовлено у задоволенні заяви.

22.02.2018 року Київським районним судом міста Одеси було постановлено ухвалу, якою зупинено провадження в цій справі до розгляду Верховним судом України касаційної скарги по цивільній справі за № 520/6412/17 за позовною заявою ОСОБА_1 до Третьої одеської державної нотаріальної контори, третя особа ОСОБА_5 , про визнання дій нотаріуса неправомірними, скасування посвідчувального напису нотаріуса.

Надалі, судом було встановлено, що за наслідком розгляду касаційної скарги на рішення Київського районного суду міста Одеси від 21.09.2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 06.12.2017 року по справі №520/6412/17, 13.04.2020 року Верховним Судом ухвалено постанову про залишення вказаних судових рішень без змін.

На підставі вищевикладеного, за наслідком усунення підстав для зупинення провадження у справі, ухвалою суду від 18.05.2020 року поновлено провадження по цивільній справі №520/12614/16-ц та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Надалі, судом було встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

За наслідком того, що відповідач по справі помер, а виниклі правовідносини допускають правонаступництво, ухвалою суду від 17.06.2020 року було зупинено провадження в цій справі на час встановленого законом строку для подання заяв про прийняття спадщини, а сума до 23.09.2020 року.

06.10.2020 року судом постановлено ухвалу про поновлення провадження по цивільній справі №520/12614/16-ц.

08.10.2020 року позивачкою в черговий раз було подано до суду уточнену позовну заяву до Юридичного департаменту Одеської міської ради, Міністерства юстиції України, Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі, за участі третіх осіб: ОСОБА_5 , КП «БТІ» Одеської міської ради, Київського РВ у місті Одесі ГУДМС України в Одеській області, про визнання дій протиправними та визнання права власності.

28.10.2020 року судом без видалення до нарадчої кімнати було попереджено позивача про наслідки зловживання процесуальними правами, пропуск строку для уточнення позовних вимог та порядок залучення правонаступників сторін по справі.

23.11.2020 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено залучити до участі по справі в якості правонаступників відповідача ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадкоємців: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

30.11.2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , було подано до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про право власності.

Також, під час розгляду справи ОСОБА_1 03.11.2020 року та 30.11.2020 року було подано до суду заяви про залишення її позову без розгляду.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 01.12.2020 року у задоволенні заяв позивача про залишення позову без розгляду, відмовлено, з підстав пропуску процесуального строку на вчинення процесуальної дії.

10.12.2020 року позивача будучи незгодною з ухвалою суду від 01.12.2020 року звернулась з відповідною апеляційною скаргою, у зв`язку з чим, Київським районним судом міста Одеси 11.01.2021 року були скеровані матеріали цивільної справи №520/12614/16-ц до Одеського апеляційного суду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.01.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 01.12.2020 року повернуто до Київського районного суду міста Одеси для вирішення питання відповідно до п.п.15.11 Перехідних Положень ЦПК України.

03.02.2021 року до Київського районного суду міста Одеси надійшли матеріали цивільної справи №520/12614/16-ц.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 05.02.2021 року, приймаючи висновки Одеського апеляційного суду, повернуто позивачеві ОСОБА_1 вищевказану апеляційну скаргу на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 01.12.2020 року.

15.02.2021 року позивачка подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Одеського апеляційного суду від 21.01.2021 року.

24.02.2021 року позивач ОСОБА_1 надала до суду заяву про зупинення провадження у цій цивільній справі, посилаючись на п.10 ч.1 ст. 252 ЦПК України, оскільки нею була подана у цій справі касаційна скарга на ухвалу Одеського апеляційного суду від 21.01.2021 року.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 01.03.2021 року у вказаній заяві позивача про зупинення провадження по справі, відмовлено.

02.03.2021 року Верховним Судом постановлено ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 21.01.2021 року та витребувано з Київського районного суду міста Одеси матеріали цивільної справи №520/12614/16-ц.

Зазначена ухвала Верховного Суду надійшло до Київського районного суду міста Одеси 12.03.2021 року.

На виконання вказаної вимоги, 06.04.2021 року Київським районним судом міста Одеси були скеровані матеріали цивільної справи №520/12614/16-ц до Верховного Суду.

26.04.2021 року Верховним Судом ухвалено постанову, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Одеського апеляційного суду від 21.01.2021 року залишено без змін.

09.06.2021 року матеріали цивільної справи №520/12614/16-ц надійшли до Київського районного суду міста Одеси та передані головуючому по справі судді Пучковій І.М.

01.07.2021 року ОСОБА_1 заявила заяву про відвід судді Пучковій І.М., у задоволенні якої ухвалою суду від 02.07.2021 ркоу відмовлено.

09.07.2021 року від позивача ОСОБА_1 до канцелярії суду надійшла заява про відвід судді Пучковій І.М., секретаря судового засідання Бродецької Т.В. та усього Київського районного суду м. Одеси на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України

У задоволенні вказаної заяви ухвалою суду від 13.07.2021 року відмовлено.

19.07.2021 року позивачка надала до суду заяву про забезпечення позову, у задоволенні якої ухвалою суду від 21.07.2021 року відмовлено.

27.07.2021 року позивачкою подано до суду клопотання про витребування у відповідачів оригіналів усіх доказів доданих до справи, для огляду.

29.07.2021 року позивачкою подано апеляційну скаргу на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 21.07.2021 року, за наслідком чого листом Одеського апеляційного суду від 04.08.2021 року витребувано матеріали цивільної справи №520/12614/16-ц.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.11.2021 року у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовлено. Ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 21.07.2021 року залишено без змін.

02.12.2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Київського районного суду міста Одеси для продовження розгляду справи по суті.

З підстав тривалого перебування судді Пучкової І.М. у відпустці, керівником апарату Київського районного суду міста Одеси 16.12.2021 року було видано розпорядження за №169 про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи №520/12614/16-ц.

У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу №520/12614/16-ц розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси Калініченко Л.В. від 17.12.2021 року прийнято цивільну справу №520/12614/16-ц до свого провадження, а також, приймаючи перебування справи на стадії розгляду справи по суті більше 4 років 10 місяців, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для повторного проведення підготовчого провадження, за наслідком чого призначив справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Також судом було встановлено, що судом під час розгляду справи не вирішувалось питання про прийняття до розгляду зустрічного позову, та клопотання позивача від 27.07.2021 року.

Позивачка - ОСОБА_1 в судовому засіданні 27.06.2022 року позов підтримала в редакції від 14.07.2017 року та просила суд його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти позову, просив суд відмовити в його задоволенні.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - ОСОБА_3 , яка діє на підставі ордеру серії ОД №147981 від 23.10.2020 року, в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову ОСОБА_1 , вважала його необґрунтованим та безпідставним, за наслідком чого просила суд відмовити в його задоволенні.

Також під час розгляду справи, сторона відповідача не наполягала на вирішенні питання щодо прийняття зустрічного позову.

Треті особи у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином.

Від представників третіх осіб: Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі та Одеської міської ради в матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Представник Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надходило.

Враховуючи думку сторін по справі, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 27.06.2022 року за наявною явкою сторін по справі.

Вислухавши пояснення сторін по справі, їх представників, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є рідними братом та сестрою, матір`ю яких є ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Внаслідок смерті особи відкривається спадщина (ст.1220 ЦК України).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ч.1 ст.1216 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (ст.1218 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

У відповідності до ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу.

Згідно зі ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

На підставі зазначеного вбачається, що після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина до належного їй за час життя майна.

У відповідності до наявної в матеріалах справи довідки з КП «ОМБТІ та РОН» вбачається, що рішенням виконкому Київської райради народних депутатів від 18.07.1980 року №682 було прийнято в експлуатацію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 72,2 кв.м., житловою площею 72,2 кв.м., із надвірними спорудами на ім`я ОСОБА_7 .

Ухвалою народного суду Київського району Одеси від 09.04.1981 року по справі №2-580/1981 про розподіл домоволодіння затверджено мирову угоду, за умовами якої ОСОБА_7 і ОСОБА_8 було виділено по Ѕ частині домоволодіння із зазначенням фактично занятих приміщень.

Після смерті ОСОБА_7 право власності за свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20.03.1984 року перейшло до його спадкоємців ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в рівних частках, по ј кожному.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 15.05.1985 року по справі №2-1073/1985 право власності ОСОБА_5 на ј частку домоволодіння перейшло до ОСОБА_1 .

Отже, станом на 1985 рік Ѕ частки домоволодіння належала ОСОБА_8 ОСОБА_1 .

Рішенням виконкому ОМР від 20.10.2000було прийнято в експлуатацію прибудови, побудовані ОСОБА_1 та зобов`язано УЖКГ виконкому ОМР надати ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на частину домоволодіння.

Після перерахунку часток, частка ОСОБА_1 склала 4/5 частин домоволодіння 07.02.2001 року. Петушенко отримала свідоцтво на цю частку.

ОСОБА_9 до КП «ОМБТІ та РОН» із заявою про реєстрацію права власності своєї 1/5 частки не зверталась, тому зміни до Реєстру права власності не вносились, оскільки були відсутні підстави.

Також у листі зазначено, що після смерті ОСОБА_9 із запитом до КП «ОМБТІ та РОН» звернувся ОСОБА_5 , але у видачі витягу йому було відмовлено з підстав того, що померла за життя не оформила належним чином право встановлювальний документ на 1/5 частку домоволодіння.

Щодо спадкоємців до майна померлої ОСОБА_6 , суд зазначає наступне.

З витребуваних судом під час розгляду справи матеріалів спадкової справи №1164/09, заведеної 13.07.2009 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, до майна померлої ОСОБА_6 вбачається, що з заявами про прийняття спадщини звернулись:

- 22.07.2009 року ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги за законом;

- 14.08.2009 року ОСОБА_5 , як спадкоємець за заповітом, підпис на якій заявника було посвідчено державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Різой Н.В.

З матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що померла ОСОБА_10 за життя 04.03.2009 року склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Глуханчук І.В., зареєстрвоаний в реєстрі за №4-429, серія та номер бланку ВМС №137830, за умовами якого, ОСОБА_6 заповіла на випадок своєї смерті усе належне їй майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось, взагалі все те на що вона має право, та буде їй належати, своєму синові ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У відповідності до витягу зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за №20783569 від 25.07.2009 року вбачається, що станом на момент смерті ОСОБА_6 складений нею заповіт від 04.03.2009 року, серія та номер бланку ВМС №137830, реєстрований №4-429, номер у спадковому реєстрі №46505034, був чинним, не скасовувався спадкодавцем.

Листом від 14 серпня 2009 року № 4754 у видачі свідоцтва про прийняття спадщини ОСОБА_1 було відмовлено через наявність заповіту спадкодавця не на її корить.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи №1164/09, ОСОБА_5 не відмовлявся від прийняття спадщини, а заява про прийняття спадщини є чинною.

На підставі вищевикладеного, приймаючи наявність заповіту на ім`я ОСОБА_5 , вбачається, що останній є спадкомєцем ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , за заповітом, за наслідком чого у відповідності до положень ст. 1223 ЦК України, спадкування за законом не здійснюється.

Також суд зазначає, що у відповідності до положень статті 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Зазначені положення законодавства були роз`яснені ОСОБА_1 державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори у листі від 14.08.2009 року та роз`яснено необхідність подання відповідних доказів.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що право ОСОБА_1 на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , не встановлювалось.

На підставі вищевикладеного вбачається, що ОСОБА_5 був належним спадкоємцем за заповітом до майна ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також судом встановлено, що під час розгляду цієї справи, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , наявним в матеріалах справи. Спадкоємцями якого є: ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , що не оспорювалось сторонами по справі.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту не прийняття ОСОБА_5 спадщини після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , з підстав встановлення особи ОСОБА_5 не на підставі належних правовстановлюючих документів, суд зазначає наступне.

Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції).

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У відповідності до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. N 7 "Про судову практику у справах про спадкування", справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Досліджуючи наявні в матеріалах справи докази, суд вважає зазначену вимогу позивача ОСОБА_1 , безпідставною, необґрунтованою та такою, що в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України необґрунтована жодним доказом.

Стосовно доводів про фактичне не подання ОСОБА_5 при житті заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , спростовуються заявою ОСОБА_5 від 14.08.2009 року, наявною в матеріалах спадкової справи №1164/09.

Також з доказів наявних в матеріалах справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 вже неодноразово зверталась до суду з приводу оспорювання дії державного нотаріуса зі складення і прийняття заяви ОСОБА_5 від 14.08.2009 року про прийняття спадщини , а також з приводу оспорювання складеного померлою ОСОБА_6 заповіту від 04.03.2009 року на ім`я ОСОБА_5 .

Так, судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси перебувала на розгляді цивільна справа №520/12856/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа Третя Одеська державна нотаріальна контора, про визнання заяви ОСОБА_5 від 14.08.2009 року про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В зазначеній справі, позивачка посилалась на те, що на момент подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері від 14 серпня 2009 року паспорт відповідача ОСОБА_5 був недійсним, а тому немає підстави вважати, що з такою заявою звернувся саме відповідач, і просила визнати заяву про прийняття спадщини недійсною.

За наслідком розгляду вказаної справи рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27 червня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27.06.2017 року встановлено, що 14.08.2009 року ОСОБА_5 звернувся до Третьої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері. Особа ОСОБА_5 була встановлена державним нотаріусом за паспортом громадянина України, який не містив фотокартку при досягненні 45-річного віку. Заяву про відмову від спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, ОСОБА_5 до нотаріальної контори не надав.

Заява про прийняття спадщини ОСОБА_5 подана особисто і ця заява відповідає його волевиявленню, а встановлення особи державним нотаріусом за паспортом громадянина України, який не містив фотокартку при досягненні 45-річного віку, є фактично підставою для застосування дисциплінарного стягнення до нотаріуса, а не підставою для визнання даного правочину недійсним.

Також, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 01.06.2017 року зверталась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Третьої Одеської державної нотарілаьної контори (справа №520/6412/17), в якому просила суд визнати неправомірними дії державного нотаріуса Третьої одеської державної нотаріальної контори та скасувати посвідчувальний напис про встановлення справжності підпису ОСОБА_5 на заяві про прийняття спадщини, вчинений 14.08.2009 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Різой Н.В., з посиланням на те, що державний нотаріус неправомірно зазначила, що нею встановлено особу ОСОБА_5 при поданні ним заяви про прийняття спадщини, на підставі паспорта серії НОМЕР_3 , оскільки у вказаному паспорті відсутня фотокартка особи, яка підлягає вклеюванню при досягненні особою 45-річного віку.

За наслідком розгляду вказаної справи, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2017 року рішення Київського районного суду м. Одеса від 21 вересня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими судом в судовому засіданні.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 21 вересня 2017 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 6 грудня 2017 року по цивільній справі №520/6412/17 залишені без змін постановою Верховного Суду від 13.04.2020 року, якою також було відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а касаційну скаргу - залишено без задоволення.

У вказаній постанові Верховний Суд дійшов до висновку, що сторони не заперечують того факту, що саме ОСОБА_5 особисто звернувся до державного нотаріуса Третьої одеської державної нотаріальної контори Різой Н. В. з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 . Для посвідчення своєї особи ОСОБА_5 надав паспорт громадянина України НОМЕР_3 , у якому була відсутня фотокартка особи, що підлягає вклеюванню при досягненні особою 45-річного віку. Дана обставина підтверджує факт того, що державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Різой Н. В. перевірена особа, яка звернулась з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, в її присутності заява цією особою підписана, про що нотаріусом зазначено на заяві про прийняття спадщини.

Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що дії нотаріуса по посвідченню особи заявника за паспортом, в якому не була вклеєна фотокартка при досягненні 45-річного віку, може бути підставою для застосування до нотаріуса дисциплінарного стягнення.

Однак, твердження заявника щодо того, що посвідчення особи ОСОБА_11 відбулося за недійсним паспортом, не спростовує факту такого посвідчення і не є підставою для скасування посвідчувального напису про встановлення справжності підпису ОСОБА_5 на заяві про прийняття спадщини, вчиненого 14 серпня 2009 року державним нотаріусом Третьої одеської нотаріальної контори Різой Н. В.

Оцінивши надані сторонами докази, Верховний Суд погодився, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої ст.82 ЦПК України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені рішеннями та постановами судів по цивільним справам №520/12856/15-ц та №520/6412/17, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, відповідно до яких дії нотаріуса по посвідченню особи ОСОБА_5 за паспортом, в якому не була вклеєна фотокартка при досягненні 45-річного віку, під час посвідчення підпису на його заяві від 14.08.2009 року про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_6 , може бути підставою для застосування до нотаріуса дисциплінарного стягнення, однак, не спростовує факту такого посвідчення і не є підставою для скасування посвідчувального напису про встановлення справжності підпису ОСОБА_5 на заяві про прийняття спадщини, вчиненого 14 серпня 2009 року державним нотаріусом Третьої одеської нотаріальної контори Різой Н. В.

Разом з тим, судом також враховується, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси на розгляді перебувала цивільна справа №520/717/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , Одеської міської ради, третьої Одеської державної нотаріальної контори, третя особа КП «БТІ» Одеської міської ради, про визнання заповіту, складеного 07.03.2009 року ОСОБА_6 недійсним та визнання додаткового строку для прийняття спадщини.

За наслідком розгляду вказаної справи, рішенням Київського районного суду міста Одеси від 12.03.2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зазначене рішення суду було скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 15.09.2015 року, яким ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15.09.2015 року по справі №520/717/14-ц, залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2016 року.

За наслідком дослідження вищевказаних доказів по справі, суд зазначає, що вже є неодноразово встановленим різними інстанціями судової гілки влади факт волевиявлення померлої ОСОБА_6 на спадкування її майна, після смерті, саме її сином ОСОБА_5 , а також наявності волевиявлення останнього на прийняття і вчинення дій з прийняття спадщини за заповітом після смерті матері ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи вищевикладені встановлені обставини, суд вважає безпідставними та необґрунтованими доводи позивача про фактичне не подання ОСОБА_5 при житті заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки, як вже неодноразово було встановлено судами дії нотаріуса по посвідченню особи заявника за паспортом, в якому не була вклеєна фотокартка при досягненні 45-річного віку, приймаючи усі вище встановлені судами факти, не є підставою для позбавлення ОСОБА_5 спадщини після смерті матері, яким в свою чергу були вчинені усі належні і допустимі дії для її прийняття.

Будь-яких інших доказів і доводів позивачем в обґрунтування цього позову по справі №520/12614/15-ц не зазначено і не надано.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори.

Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Приймаючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить до висновку про відсутність підстав для встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту не прийняття ОСОБА_5 спадщини після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з чим, в цій частині вимог, позов ОСОБА_1 є безпідставним і необґрунтованим, у зв`язку з чим задоволенню не підлягає.

Приймаючи, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання за нею права на спадкування за законом, як і вимога про визнання за нею права власності на спадщину, яка залишилась після смерті ОСОБА_6 , в порядку спадкування за законом, є похідними від вимоги про встановлення юридичного факту, та їх задоволення безпосередньо залежить від наслідків розгляду вказаної первісної вимоги, у задоволенні якої суд дійшов до висновків про відмову, суд вважає, що решта вимог позивача ОСОБА_1 є також необґрунтованими і безпідставними, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають.

З урахуванням відмови у задоволенні позовних вимог, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивачеві до відшкодування не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 6, 13, 76-82, 89, 141, 263-265, 266, 268, 273, 352, 354, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_3 ), треті особи: Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради (місцезнаходження: 65125, м. Одеса, вул. Троїцька, 25), Одеська міська рада (місцезнаходження: 65000, м. Одеса, пл. Думська, 1), Третя одеська державна нотаріальна контора (місцезнаходження: 65080, м. Одеса, вул. Космонавтів, 11-А), про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права спадкування за законом, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом- відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 04.07.2022 року.

Головуючий Калініченко Л. В.