Справа № 369/205/20
Провадження № 2/369/290/22
РІШЕННЯ

Іменем України

27.04.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І.О.,

при секретарі Бікус С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 05.02.2013 року було укладено посвідчений нотаріально договір позики, у відповідності до п. 1 якого позичальник (відповідач) отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 1222500,00 гривень, що було за погодженням сторін еквівалентно 150000,00 доларів США. Передачу коштів здійснено до підписання договору. Факт підписання договору позичальником буде свідчити про отримання ним усієї вказаної у договорі грошової суми та про відсутність будь-яких претензій, які б ставилися з цього питання (п. 1). Сторони домовилися, що вказаний договір позики є безпроцентним (п. 2а), грошові кошти мають бути повернуті на першу вимогу позикодавця, яка буде направлена рекомендованим листом позичальникові, підтвердженням вимоги слугуватиме відмітка про вручення (п. 26). Повернення грошей на вибір позичальника може здійснюватися як частинами, так і однією сумою. Виконання зобов`язання за договором має здійснюватися готівкою у межах міста Київ, шляхом вручення грошей особисто позикодавцеві, що буде підтверджуватися простою письмовою заявою позикодавця про отримання ним грошових коштів (п. 2в), факт одержання повернутої всієї суми позики підтверджується власноручною розпискою позикодавця, складеною у письмовій формі та нотаріально засвідченою без цієї розписки борг вважається таким, що не повернутий (п. 2г). Тобто, запозичена сума коштів мала бути повернутою після направлення відповідачу вимоги про її повернення. 21.03.2017 року відповідачу направлено вимогу про повернення коштів., однак він так і не повернув запозичені за договором кошти. Також, відповідач 29.03.2013 року отримав від позивача грошові кошти в розмірі 486000,00 гривень, що було еквівалентно 60000,00 доларів США, що підтверджується розпискою. Ця розписка підтверджує факт укладення договору позики та передачу позикодавцем позичальникові визначеної такою розпискою грошової суми. Оскільки строк повернення коштів було не визначено цією розпискою, позивач встановив, що цей строк на підставі письмової вимоги. 21.03.2017 року відповідачу направлено вимогу про повернення коштів., однак він так і не повернув запозичені за договором кошти. Таким чином, відповідачем було отримано грошові кошти на загальну суму 1708500,00 гривень, що в загальній сумі було еквівалентно 210000 доларів США. На підставі норм законодавства ними було визначено у договорах позики еквівалент суми позики у розмірі 150000 доларів США і 60000 доларів США. Таким чином, на цей час сума позики підлягає поверненню також у грошовому еквіваленті в іноземній валюті за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Відповідно до інформації з сайту НБУ офіційний курс гривні до долара США станом на 17.03.2017 року (день складення вимоги) дорівнював 26,97 грн. Зазначає, що за посвідченим нотаріально договором позики від 05.02.2013 року поверненню підлягає позика у сумі 150000,00 доларів США х 26,97 = 4045500,00 грн. За договором позики від 29.03.2013 року, оформленого у вигляді розписки, поверненню підлягає позика у сумі 60000 доларів США х 26,97 = 1618200,00 грн. А всього загальна сума 5663700,00 грн. Тривалий час вони вели переговори з приводу повернення коштів, однак відповідач, не заперечуючи а ні факт отримання грошей у позику, а ні суми позики, обіцяв їх повернути, однак свої обіцянки постійно не виконує. Вважає, що в даному випадку є наявними підстави для застосування до відповідача відповідальності за прострочення зобов`язання з повернення грошової позики у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. Під час отримання грошей у позику як за посвідченим нотаріально договором позики від 05.02.2013 року, так і за договором позики від 29.03.2013 року, оформленого у вигляді розписки, відповідач перебував у шлюбі з ОСОБА_3 . Також, ОСОБА_3 у п. 6 договору позики від 05.02.2013 року висловила свою обізнаність і згоду про отримання ОСОБА_3 позики, тому останню залучено співвідповідачем по справі. За нотаріально посвідченим договором позики від 05.02.2013 року сума позики підлягає поверненню як еквівалент 150000 доларів США, тобто 4045500,00 грн., яка з урахуванням відправки 21.03.2017 року вимоги про повернення позики підлягала поверненню протягом 7 днів, тобто 28.03.2017 року. Отже, з 29.03.2017 року є початок прострочення повернення позики. Сума інфляційних нарахувань, яку слід стягнути складає 1017847,80 грн. Сума 3% річних, яку слід стягнути, складає 333504,37 грн. За договором позики від 29.03.2013 року, оформленого у вигляді розписки, сума позики підлягає поверненню як еквівалент 60000,00 доларів США, тобто 1618200,00 грн., яка з урахуванням відправки 21.03.2017 року вимоги про повернення позики підлягала поверненню протягом 7 днів, тобто 28.03.2017 року. Отже, з 29.03.2017 року є початок прострочення повернення позики. Сума інфляційних нарахувань, яку слід стягнути складає 122277,60 грн. Сума 3% річних, яку слід стягнути, складає 133401,75 грн. Вважає, що наявні підстави для стягнення солідарно з відповідачів: суми позики 5663700,00 грн., суми інфляційних нарахувань у розмірі 1424986,92 грн., суми 3% річних 466906,12 грн., а всього загальну суму коштів у розмірі 7555593,04 грн. Просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 позику 5663700,00 грн., інфляційні нарахування у розмірі 1424986,60 грн., 3% річних 466906,12 грн., а також судовий збір 9605,00 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.01.2020 року у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 09.06.2020 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 задоволено; ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.01.2020 року скасовано і постановлено нову поставу, якою заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено та накладено арешт в межах ціни позову в сумі 7555593,04 грн. на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 35152498, що належить ОСОБА_2 , і домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 14408900, що належить ОСОБА_3 .

Постановою Верховного Суду від 18.03.2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2020 року залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 09.06.2020 року залишено без змін.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Медвецьким М.Д. від 20.02.2020 року по справі відкрито провадження у порядку загального позовного провадження.

23.03.2020 року на адресу Києво-Святошинського районного суду Київської області від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає, що спірні правовідносини між позивачем та відповідачем ґрунтуються на договорі позики від 29.03.2013 року, згідно п. 1 якого позичкодавець зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у розмірі 486000 грн., що еквівалентно 60000 доларів США. Згідно п. 3.02. Договору останньою датою повернення позики є 29 травня 2013 року. Жодних вимог по договору позики від 29 березня 2013 року відповідач ОСОБА_3 не отримував. Таким чином, позивач, звернувшись із позовною заявою 11.01.2020 року пропустив трьохрічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову по договору позики від 29 березня 2013 року. Стосовно другого договору, то спірні правовідносини між позивачем та відповідачем 1 ґрунтуються на договорі позики від 05.02.2013 року, згідно п. 1 якого позичальник отримав від позикодавця гроші у сумі 122500,00 грн., що є еквівалентом 150000,00 доларів США (далі «Договір 1»). Згідно розписки складеної відповідачем і позивачем до Договору 1: «грошевая сума должна быть возвращена в полном объеме до 5 августа 2013 года». Жодних вимог по договору позики від 05 лютого 2013 року відповідач не отримував. Таким чином, позивач, звернувшись із позовною заявою 11.01.2020 року пропустив трьохрічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову по договору позики від 05 лютого 2013 року. Отже, із зазначених підстав у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити у повному обсязі. Зазначив, що сам по собі факт перебування у шлюбі із боржником не створює солідарного обов`язку для подружжя щодо повернення боргу. Жодних допустимих доказів, що кошти отримані відповідачем 1 використовувалися в інтересах сім`ї позивач не надав. Твердження позивача, що кошти по договорам позики використовувалися для придбання будинку, який належить відповідачу 2 є безпідставними і необґрунтованими. Оскільки, згідно інформаційної довідки індексний номер 194899725 від 29.12.2019 року, яку надав позивач, на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 288,7 кв.м, що належить на праві власності відповідачу 2, відповідач 2 придбав зазначене вище домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу № 10322 від 29.11.2006 року (реєстрація 20.11.2007 року). Таким чином, домоволодіння відповідача 2 було придбано ним у власність до укладення договорів позики, так як договір 1 укладений 05 лютого 2013 року , а договір 2 укладений 29 березня 2013 року , а відповідач 2 придбав домоволодіння 29.11.2006 року (минуло понад 6 років). Отже, кошти отримані відповідачем 1 жодним чином не могли бути використанні для придбання домоволодіння відповідача 2. Вважає, що відповідач 2 є неналежним відповідачем по цій справі, тому у позовних вимогах до відповідача 2 слід відмовити у повному обсязі. Позивач безпідставно об`єднав одній позовній заяві вимоги по Договору 1 та Договору 2, оскільки підстави виникнення правовідносин різні, так як Договору 1 та Договору 2 є двома окремими договорами, мають різні умови та строки. Крім того, вимоги по Договору 1 та Договору 2 жодним чином непов`язані ні підставами виникнення, ні поданими доказами. Таким чином, позовні вимоги по Договору 1 та по Договору 2 не можуть розглядатися в межах однієї справи та підлягають роз`єднанню. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені інфляційні втрати стягнення не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти, що також підтверджується судовою практикою, яка склалася на сьогоднішній день. Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат по Договору 1 та по Договору 2 не підлягають задоволенню, оскільки обидва договори містять суми із визначенням еквіваленту в іноземній валюті. Просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення солідарно позики за договором позики від 29 березня 2013 року та договору позики від 05 лютого 2013 року відмовити у повному обсязі.

23.03.2020 року на адресу Києво-Святошинського районного суду Київської області від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій зазначив, що спірні правовідносини між позивачем та відповідачем 1 ґрунтуються на договорі позики від 05 лютого 2013 року, згідно п. 1 якого позичальник отримав від позикодавця гроші у сумі 122500,00 грн., що є еквівалентом 150000,00 доларів США. Згідно розписки складеної відповідачем і позивачем до Договору 1: «грошевая сума должна быть возвращена в полном объеме до 5 августа 2013 года». Жодних вимог по договору позики від 05 лютого 2013 року відповідач не отримував. Позивач, звернувшись із позовною заявою 11.01.2020 року пропустив трьохрічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову по договору позики від 05 лютого 2013 року. Просив суд застосувати строк позовної давності до вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення солідарно позики за договором позики від 05 лютого 2013 року та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

23.03.2020 року на адресу Києво-Святошинського районного суду Київської області від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій зазначив, що спірні правовідносини між позивачем та відповідачем ґрунтуються на договорі позики від 29 березня 2013 року, згідно п. 1 якого позикодавець зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у розмірі 486000,00 грн., що є еквівалентом 60000 доларів США (Договір 2). Згідно п. 3.20 Договору останньою датою повернення позики є 29 травня 2013 року. Жодних вимог по договору позики від 05 лютого 2013 року відповідач не отримував. Позивач, звернувшись із позовною заявою 11.01.2020 року пропустив трьохрічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову по договору позики від 29 березня 2013 року. Просив суд застосувати строк позовної давності до вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення солідарно позики за договором позики від 29 березня 2013 року та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.05.2020 року, ухвалою від 03.09.2020 суддею Пінкевич Н.С. прийнято справу до свого провадження, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2020 року, ухвалою від 18.12.2020 року суддею Усатовим Д.Д. прийнято справу до свого провадження та призначено справу до розгляду по суті.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.10.2021 року, ухвалою від 19.10.2021 року суддею Фінагеєвою І.О. прийнято справу до свого провадження та призначено справу до розгляду.

02.11.2021 року на адресу Києво-Святошинського районного суду Київської області від представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 надійшли письмові пояснення, в яких зазначає, що трьохмісячний строк позовної давності за Договором 1 сплив 06 серпня 2016 року, а за Договором 2 сплив 30 травня 2016 року. В період дії строку позовної давності жодних вимог, претензій від позивача відповідачем 1 отримано не було. Що прямо вказує на відсутність невиконаних зобов`язань за Договорами. Однак, позивач зловживаючи своїми процесуальними правами, надає в якості доказів виключно копію посвідченого нотаріального договору позики від 05 лютого 2013 року (в якому відсутня дата кінцевого повернення коштів, в зв`язку із тим, що дата встановлена в розписці особисто позивачем є 05.08.2013 року) та виключно копію розписки від 29.03.2013 року (в якій безпосередньо зазначається посилання на договір позики від 29 березня 2013 року в якому також зазначена дата остаточного повернення позики 29 травня 2013 року). Просила прийняти дані пояснення до розгляду.

У судове засідання представник позивача Кузнецов І.С. не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі позивача та представника позивача, у випадку неявки відповідача просив суд ухвалити заочне рішення у справі про повне задоволення позову.

У судове засідання представник відповідача 1 ОСОБА_3 - ОСОБА_5 не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в порядку письмово провадження та на підставі наявних в суду матеріалів справи.

У судове засідання відповідач 2 - ОСОБА_3 не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, приходить до висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України).

Судом встановлено, що 05 лютого 2013 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики.

Згідно п. 1 даного договору ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 1222500 (один мільйон двісті двадцять дві тисячі п`ятсот) гривень, що за домовленістю між сторонами є еквівалентом суми 150000 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США 00 центів, виходячи із встановленого сторонами обмінним курсом 1 USD = 8,15 гривні. Передачу грошей здійснено до підписання цього договору.

Відповідно до п. 2 даного договору сторони дійшли згоди, що: договір позики є безпроцентним; грошові кошти мають бути повернуті на першу вимогу позикодавця, яка буде направлена рекомендованим листом позичальникові, підтвердженням отримання вимоги слугуватиме відмітка про вручення; виконання зобов`язання за договором має здійснюватися готівкою у межах міста Києва, шляхом вручення грошей особисто позикодавцеві, що буде підтверджуватися простою письмовою заявою позикодавця про отримання ним грошових коштів; факт одержання повернутої всієї суми позики підтверджується власноручною розпискою позикодавця, складеною у письмовій формі та нотаріально засвідченою. Без цієї розписки борг вважається не повернутий.

В п. 6 договору позики зазначено, що позичальник ОСОБА_2 , стверджує, що, даний правочин укладається за письмовою згодою його дружини ОСОБА_3 , викладеного у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довгополою Т.М. за реєстровим № 86.

Згідно п. 8 договору позики зазначено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення.

В п. 9 договору позики визначено, що за згодою сторін зміни та доповнення до договору вносяться шляхом укладення додаткового правочину, посвідченого нотаріально. Таким же шляхом договір позики може бути розірвано. За відсутності домовленості (згоди) питання вирішуються у судовому порядку.

Договір посвідчено 05 лютого 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довгополою Т.М. та зареєстровано в реєстрі за № 87.

На підтвердження отримання у власність грошових коштів за договором позики від 05 лютого 2013 року ОСОБА_2 була підписана письмова розписка від 05.02.2013 року, власноручно написана позивачем ОСОБА_1 , згідно якої ОСОБА_3 підтвердив отримання коштів від ОСОБА_1 у розмірі 1222500 (один мільйон двісті двадцять дві тисячі п`ятсот) гривень, що за домовленістю між сторонами є еквівалентом суми 150000 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США на строк до 05 серпня 2013 року.

Крім того, 29 березня 2013 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики.

Згідно п. 1.1 даного договору ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 486000 (чотириста вісімдесят шість тисяч) гривень, що є еквівалентом суми 60000 (шістдесят тисяч) доларів США.

Відповідно до п. 3.1 даного договору строк надання позики позичальнику становить 60 днів з моменту фактичної передачі грошових коштів, що підтверджується відповідною розпискою.

Згідно п. 3.2 даного договору остаточною датою повернення позики є 29 травня 2013 року.

Відповідно до п. 4.3 даного договору позика вважається наданою позикодавцем позичальнику з моменту отримання позикодавцем розписки на своє ім`я від позичальника.

Згідно п. 4.4 даного договору по настанні дати вказаної в п. 3.2 цього договору, позичальник зобов`язується протягом цього ж дня повернути суму позики.

Відповідно до п. 4.5 даного договору позика повертається готівкою і підтверджується відповідною розпискою від позикодавця.

На підтвердження отримання у власність грошових коштів за договором позики від 29.03.2013 року ОСОБА_2 була написана письмова розписка від 29.03.2013 року, згідно якої ОСОБА_3 підтвердив отримання коштів від ОСОБА_1 у розмірі 486000 (чотириста вісімдесят шість тисяч) гривень, що є еквівалентом суми 60000 (шістдесят тисяч) доларів США.

В строк визначений договорами позики від 05 лютого 2013 року та від 29 березня 2013 року відповідач суму позики не повернув.

Згідно ст. 1046 ЦПК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦК України визначає що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Стаття 1049 ЦК України визначає що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 625 ЦК України визначає що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦК України).

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Стаття 78 ЦПК України визначає суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Оскільки від представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 надійшли заява про застосування строків позовної давності до договорів позики від 05.02.2013 року та від 29.03.2013 року, то суд з цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Позовна давність згідно ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частина 3, 4 ст. 267 ЦК України визначає що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що відповідно до п. 2 нотаріально посвідченого договору позики від 05.02.2013 року сторони дійшли згоди, що грошові кошти мають бути повернуті на першу вимогу позикодавця, яка буде направлена рекомендованим листом позичальникові, підтвердженням отримання вимоги слугуватиме відмітка про вручення. Позивач стверджує, що строк виконання зобов`язання за вказаним договором настав 21.03.2017 року, оскільки відповідачу буде направлена вимога рекомендованим листом, однак належних доказів про отримання відповідачем даної вимоги суду не надано.

Суд не може прийняти до уваги твердження представника відповідача 1 ОСОБА_3 ОСОБА_5 , що трьохрічний термін позовної давності за нотаріально посвідченим Договором позики від 05.02.2013 року сплинув 06 серпня 2016 року (відрахування терміну зроблено на підставі розписки до вказаного договору, в якій зазначений строк повернення суми позики 05 серпня 2013 року), оскільки це суперечить п. 9 нотаріально посвідченого Договору позики від 05.02.2013 року, де зазначено що зміни та доповнення до договору вносяться шляхом укладення додаткового правочину, посвідченого нотаріально. Тому, суд не приймає до уваги дану розписку до договору як належний доказ.

Таким чином, перебіг позовної давності за нотаріально посвідченим Договором позики від 05.02.2013 року, почався з моменту звернення до суду за захистом своїх прав позивачем 11.01.2020 року, тобто в межах строку позовної давності.

Судом встановлено, що строк виконання зобов`язання за договором позики від 29.03.2013 року, згідно п. 3.2 даного договору настав 29 травня 2013 року, в той же час позивач звернувся до суду за захистом своїх прав 11.01.2020 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду із пропуском трирічного строку позовної давності, про що відповідачем була зроблена відповідна заява, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості за договором позики від 29 березня 2013 року у зв`язку із спливом позовної давності.

Відповідно до ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно з правовою позицією ВС у постанові № 61-1028св18 від 03 травня 2018 року, тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

Під час розгляду справи судом встановлено, що грошові коштів за договором позики від 05.02.2013 року набуті ОСОБА_2 в період перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 та за її згодою.

В той же час згідно нотаріально посвідченої заяви від 05.02.2013 року ОСОБА_3 надала згоду на отримання грошових коштів своєму чоловіку ОСОБА_2 . Та відповідно не заперечувала проти укладення та підписання ним договору позики.

Однак, оскільки відповідачем спростовано, а позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що вказаний кредитний договір було укладено відповідачем ОСОБА_2 в інтересах її сім`ї і отримані на підставі такого договору кошти використовувалися ним в інтересах сім`ї, то, відповідно, зазначений Договір позики не створює обов`язків для ОСОБА_3 подружжя, тобто дружини - відповідача ОСОБА_2 , а тому підстав для задоволення солідарної вимоги позивача суд не вбачає, у зв`язку з чим вважає необхідним в цій частині позовних вимог відмовити.

Враховуючи що відповідачем ОСОБА_3 не було вчасно виконано умови договору позики 05 лютого 2013 року, в зв`язку з чим було порушено права позивача ОСОБА_1 останній має право на стягнення з відповідача ОСОБА_3 суми боргу за договором позики у розмірі у розмірі 4045500,00 (чотири мільйона сорок п`ять тисяч п`ятсот) гривень, що є еквівалентом суми 150000,00 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США (150000,00 доларів США х 26,97 грн. = 4045500,00 грн.), а отже позовні вимоги в даній частині позову підлягають задоволенню.

Щодо стягнення 3 % річних в порядку статті 625 Цивільного кодексу України за договором позики 05 лютого 2013 року.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі № 6-49цс12, від 24.10. 2011 року у справі № 6-38цс11, від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17.10.2011 року у справі № 6-42цс11) та нараховуються незалежно від вини боржника (постанова Верховного Суду України від 24.10.2011 року у справі № 6-38цс11).

Відповідно до вказаного кредитного договору, позикодавець надав позичальникові грошові кошти в сумі 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США, що є еквівалентом суми 4045500,00 (чотири мільйона сорок п`ять тисяч п`ятсот) гривень на момент подачі позову до суду, а позичальник зобов`язався повернути позику на першу вимогу позикодавця.

Кредитним договором встановлено, що позика надається строком до першої вимоги позикодавця, яка буде направлена рекомендованим листом позичальникові, підтвердженням отримання вимоги слугуватиме відмітка про вручення.

Проте, як встановлено судом, належних доказів про отримання відповідачем вимоги направленої, рекомендованим листом від 21.03.2017 року про повернення боргу, суду не надано.

А відтак, прострочення виконання зобов`язання за договором позики від 05.02.2013 року відповідачем ОСОБА_3 почалось з 11.01.2020 року, тобто з моменту звернення позивача до суду.

Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 3% річних в розмірі 333 504,37 грн за період з 29.03.2017 року по 26.12.2019 року.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи вище викладене та положення ст. 625 ЦПК України, згідно якої внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених цією статтею, з моменту порушення грошового зобов`язання, тобто, як встановлено судом з 11.01.2020 року, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 333 504,37 грн за період з 29.03.2017 року по 26.12.2019 року, оскільки позивачем не доведено, що прострочення виконання зобов`язання мало місце в цей період.

В частині вимог позову, що стосуються стягнення інфляційних витрат, суд відмовляє виходячи з наступного.

Індекс інфляції це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей.

Офіційний індекс інфляції розраховується Державним комітетом статистики України і визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Оскільки позивачем заявлені вимоги що стосуються стягнення іноземної валюти, а саме доларів США, до такої суми положення ч. 2 ст. 625 ЦК України в частині інфляційних втрат не можуть бути застосовані.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з цього, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5138,00 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст.ст. 15, 16, 526, 625, 1046-1050 ЦК України, 60, 61, 65 СК України та керуючись ст.ст.12, 13, 141, 76-81, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05 лютого 2013 року у розмірі 4045500,00 (чотири мільйона сорок п`ять тисяч п`ятсот) гривень, що є еквівалентом суми 150000,00 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 5138,00 (п`ять тисяч сто тридцять вісім) гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Інформація про відповідача 1: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 .

Інформація про відповідача 2: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_5 .

Суддя Фінагеєва І. О.