ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/142/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/1853/18 Категорія: 314000000 Пироженко С.А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Карпенко О.В., Василенко Л.І.

За участі секретаря Захарченко А.Д.

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 ОСОБА_2 ;

відповідачі Центральний відділ державної виконавчої служби м. Черкаси, ТОВ «Фірма Міг»;

третя особа яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ПАТ «БМ Банк»;

особа, яка подає апеляційну скаргу ТОВ «Фірма Міг»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Міг» на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09.11.2021 року, постановлене під головуванням судді Пироженка С.А. у залі № 4 Соснівського районного суду м. Черкаси 09.11.2021 року о 16 год. 03 хв., повний текст рішення складений 19.11.2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Центрального відділу державної виконавчої служби м. Черкаси, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Міг», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Публічне акціонерне товариство «БМ БАНК» про визнання права власності на майно та зняття арешту, -

в с т а н о в и в :

20.02.2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до Центрального відділу державної виконавчої служби м. Черкаси, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Міг», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Публічне акціонерне товариство «БМ БАНК» про визнання права власності на майно та зняття арешту.

В обгрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що 23 червня 2017 року між ними та ПАТ «БМ Банк» укладено договір № 873 купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Науменко Т.М.

У відповідності до умов виказаного договору позивачі набули по 1/ 2 частині нежитлового приміщення у власність, сплативши 580 000 грн. продавцю.

Відповідно до п. 1.5 договору продавець стверджує, що на момент укладення цього договору, нежитлове приміщення не перебуває під арештом чи забороною, воно не заставлене, у податковій заставі не перебуває, відносно нього не укладено продавцем будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування іншим особам. Інформація про інші зареєстровані речові права, їх обтяження на зазначений об`єкт нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня.

Тому позивачі вважають, що ними у законний спосіб набуто право власності на вказане нежитлове приміщення. Відповідні записи внесені до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

25 липня 2017 року після купівлі вказаного приміщення з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо про відсутність відомостей про право власності на приміщення та про накладення арешту на зазначене приміщення згідно постанови від 01 серпня 2017 року про арешт майна боржника ТОВ «Фірма Міг», в тому числі, і майна позивачів, яке вони придбали за договором купівлі-продажу.

Отже, вказані обтяження були накладені вже після укладення договору купівлі-продажу, за яким право власності на приміщення перейшло до позивачів.

10 серпня 2017 року позивачі звернулися до Центрального відділу ДВС зі скаргою на дії державного виконавця та просили скасувати накладений арешт, однак у задоволенні скарги було відмовлено та роз`яснено, що позивачі не є стороною виконавчого провадження, тому не можуть подавати відповідні скарги, але згідно вимог ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» можуть звернутися до суду з позовом про скасування арешту та визнання права власності на це майно.

За таких обставин, позивачі звернулись з позовом в суд та просять визнати за позивачами право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 по 1/ 2 частині кожному. Зобов`язати Центральний відділ ДВС м. Черкаси скасувати арешт, накладений згідно постанови про арешт майна боржника від 01 серпня 2017 року у виконавчому провадженні № 54412029 за записом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 21698423.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.

Скасовано арешт, накладений на підставі постанови державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції про арешт майна боржника від 01 серпня 2017 року у виконавчому провадженні № 54412029 за записом в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 21698423 за адресою: АДРЕСА_1 (нежитлове приміщення). В решті позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Фірма Міг» оскаржує рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказується, що рішення суду є незаконним, прийнятим за неповного дослідження обставин справи, порушенням норм процесуального права, закріплених в ст.ст. 53, 223, 265 ЦПК України, ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» та невірного застосування норм матеріального права.

Скаржник посилається, що наразі приватним виконавцем Бурмагою Є.А. вчиняються виконавчі дії направлені на реалізацію нежитлового приміщення, яке є предметом спору в даній справі.

За таких обставин, задля вирішення спору та правильно прийнятого рішення суду, уникнення в подальшому ускладнень виконання судового рішення, було необхідним, на думку скаржника, залучити до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог Приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Бурмагу Є.А.

В апеляційній скарзі зазначається, що при розгляді справи у суду першої інстанції станом на 09.12.2021 року були підстави для відкладення розгляду справи, а справа була вирішена та рішення суду прийняте за відсутності відповідача та його представника, що вони вважають порушенням їх процесуальних прав.

При цьому, скаржник звертає увагу, що предметом дослідження не було саме оскарження незаконності накладеного арешту, його невідповідності нормам законодавства, тощо. Тобто, підставою позову не були обставини незаконності прийнятої виконавцем постанови про арешт майна боржника ТОВ «Фірма Міг».

Представник ТОВ «Фірма Міг» А. Муніс посилається на норму закону ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої арешт може бути знятий за рішенням суду.

Законом передбачена можливість в судовому порядку зняти арешт, а не скасувати його в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні.

Тому скаржник вважає, що позивачами було обрано невірний спосіб захисту порушених прав, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначається, що рішення суду не містить мотивів, в чому саме полягає порушення прав позивачів з боку ТОВ «Фірма Міг», якщо вимога заявлена щодо скасування арешту, який було накладено Центральним відділом ДВС.

Також відсутні висновки з приводу того, в чому полягає порушення прав в частині задоволених позовних вимог, та ким безпосередньо порушені права позивачів, і які саме дії та рішення відповідачів є незаконними, в розрізі підстав для скасування арешту.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Фірма Міг» А. Муніс просить рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09.11.2021 року у справі № 712/1853/18 в частині задоволення позовних вимог позивачів скасувати, прийняти нове рішення в оскаржуваній частині, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

08 лютого 2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В обґрунтування відзиву вказується, що рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09.11.2021 року є законним та обґрунтованим, та не підлягає до зміни чи скасуванню, а доводи апеляційної скарги є надуманими та безпідставними.

ОСОБА_2 вважає, що скаржник намагається ввести суд в оману, побудував обґрунтування апеляційної скарги виключно на викривленні фактів та маніпуляціях ними.

У відзиві ОСОБА_2 просить відмовити ТОВ «Фірма Міг» у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09.11.2021 року залишити без змін, стягнути з відповідачів на користь позивачів судовий збір та судові витрати за правову допомогу у розмірі 5000 грн.

Справа неодноразово призначалась до розгляду, але із за неявки відповідачів та їх представників, якими подавались клопотання про відкладення розгляду справи, розгляд справи переносився.

Сторони повідомлені про дату, час місце розгляду справи належним чином, що підтверджується даними судових повіток про вручення, які повернулись на адресу суду та повідомленнями на сайті суду у зв`язку із неотриманням судових повісток.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивачів, які з?явились в суд апеляційної інстанції, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши доводи скаржників, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог про визнання права власності та зняття арешту з майна, суд першої інстанції виходив доведеності вимог в частині щодо зняття арешту з майна, посилаючись на норму ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», що арешт перешкоджає позивачам у повному обсязі реалізувати своє право щодо розпорядження належним їм майном, а тому позовні вимоги щодо скасування арешту є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відмовляючи в решті позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що судовими рішеннями встановлено, що позивачами у законний спосіб набуто право власності на спірне нежитлове приміщення, скасовані реєстраційні записи щодо права власності, поновлено в реєстрі права власності, а отже, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовна вимога щодо визнання за позивачами права власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 задоволенню не підлягає, оскільки позивачі вже є власниками майна.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Предметом позову у справі є вимога позивача про визнання права власності на майно та зняття арешту.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 23 червня 2017 року між позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ПАТ «БМ Банк» укладено договір № 873 купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Науменко Т.М.

У відповідності до умов виказаного договору позивачі набули по 1/ 2 частині нежитлового приміщення у власність, сплативши 580 000 грн. продавцю.

Відповідно до п. 1.5 договору продавець стверджує, що на момент укладення цього договору, нежитлове приміщення не перебуває під арештом чи забороною, воно не заставлене, у податковій заставі не перебуває, відносно нього не укладено продавцем будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування іншим особам. Інформація про інші зареєстровані речові права, їх обтяження на зазначений об`єкт нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня.

Відповідні записи внесені до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджено копією Інформаційної довідки від 27 червня 2017 року (т.1, а. с. 16-17).

Із матеріалів справи вбачається, що на виконанні в Центрального відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області перебувало виконавче провадження ВП № 54412029 щодо виконання виконавчого листа № 712/13277/16-ц, виданого 21 квітня 2017 року Соснівським районним судом м. Черкаси про стягнення з ТОВ «Фірма МІГ» на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 4 168 874,55 грн.

В межах даного виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову від 01 серпня 2017 року про накладення арешту на нерухоме майно боржника, зокрема, і на частину нежитлового приміщення торговий павільйон за адресою: АДРЕСА_1 .

10 серпня 2017 року позивачі звернулися до Центрального відділу ДВС зі скаргою на дії державного виконавця та просили скасувати накладений арешт, однак у задоволенні скарги було відмовлено та роз`яснено, що позивачі не є стороною виконавчого провадження та не можуть подавати відповідні скарги, але згідно вимог ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» можуть звернутися до суду з позовом про скасування арешту та визнання права власності на це майно.

Згідно наказу Міністерства юстиції № 2336/5 від 24 липня 2017 року скасовані рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, і щодо права власності за позивачами на вказане нежитлове приміщення.

29 жовтня 2018 року Окружним адміністративним судом м. Києва вказаний наказ Міністерства юстиції скасовано та зобов`язано поновити запис в реєстрі прав власності, згідно якого позивачі є власниками нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

13 лютого 2019 року Шостий апеляційний адміністративний суд вказане рішення залишив без змін.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Фірма МІГ» до АТ «БМ Банк», приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Науменко Т.М., ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення про реєстрацію права власності, витребування майна у добросовісних набувачів.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 26 травня 2021 року вказане рішення залишено без змін.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, за правилами ст. 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути пред?явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Необхідною умовою захисту права власності шляхом його визнання служить по-перше, підтвердження в судовому порядку своїх прав на майно шляхом подання належних і достатніх доказів, які достеменно підтверджують факт набуття права власності на законних підставах, і, по-друге, вичерпне спростування доводів третіх осіб, які оспорюють або не визнають право власності позивача.

Так, судом першої інстанції було вірно вказано, що зазначеними вище судовими рішеннями встановлено, що позивачами у законний спосіб набуто право власності на спірне нежитлове приміщення, скасовані реєстраційні записи щодо права власності, поновлено в реєстрі права власності, а отже, суд прийшов до висновку, що позовна вимога щодо визнання за позивачами права власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 задоволенню не підлягає, оскільки є безпідставною, так як матеріалами справи підтверджено законність придбання нежитлового приміщення позивачами та підтверджується право власності правовстановлюючими документами, з чим і погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Рішення суду в цій частині вимог позивача не оскаржується сторонами, отже, сторони погодились з рішенням суду щодо відмови у задоволенні вимог про визнання права власності за позивачами на нежитлове приміщення.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статі 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Із системного аналізу зазначеної норми права вбачається, що ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» є спеціальною нормою, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно особи.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом про зняття арешту з майна, яке належало відповідачу ТОВ «Фірма Міг», а на даний час належить їм, тобто ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом у випадку, який регламентований Законом України «Про виконавче провадження», як «інший випадок».

При цьому, колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що позов про зняття арешту з майна може бути пред?явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Згідно зі статтями 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов?язки. Майном як особливим об?єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов?язки згідно ст. 179, ч. 1 ст. 190 Цивільного кодексу України.

Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, той факт, що безпідставне накладення арешту на нежитлове приміщення, яке було придбане позивачами, згідно постанови від 01.08.2017 року про арешт майна боржника ТОВ «Фірма Міг», в тому числі, і майна позивачів, яке вони придбали за вищевказаним договором купівлі-продажу від 26.06.2017 року, тобто до накладення арешту постановою державного виконавця, з метою захисту порушених майнових прав позивачів, суд першої інстанції дійшов до вірного та обґрунтованого висновку, щодо скасування арешту, який перешкоджає позивачам в повному обсязі реалізовувати своє право розпорядженням майном.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що оскільки позивачі є законними власниками нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вимога про зняття арешту є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення.

Безпосередньо твердження скаржника, що позивачі обрали невірний спосіб захисту, так як предметом дослідження не було саме оскарження незаконності накладеного арешту, його невідповідності нормам законодавства, тощо, не підлягають до задоволення, оскільки, суд першої інстанції врахував, що позивачі пред`явили позов не як стягувачі у виконавчому провадженні, а як власники майна, яке не належить боржнику. На майно накладено арешт, який перешкоджає власникам вільно володіти та розпоряджатися належним їм майном, тому з метою усунення перешкод у володінні і розпорядженні майном власники подали відповідну позовну заява.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 759/7586/16-ц.

Колегія суддів апеляційного суду встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Отже, апеляційні вимоги ТОВ «Фірма Міг» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів апеляційного суду не вбачає, тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається скаржник у апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини в рішеннях Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Устименко проти України", "Рябих проти Російської Федерації", "Нелюбін проти Російської Федерації"), які з огляду на положення статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох поглядів на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги, які не спростовують висновків суду, отже, не підлягають задоволенню апеляційним судом.

З вищевикладеного вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції за доводів апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скаргах доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги залишити за особою, яка подавала скаргу, оскільки рішення суду залишено без змін, тому судові витрати не переглядаються апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Міг» залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09.11.2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Центрального відділу державної виконавчої служби м. Черкаси, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Міг», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Публічне акціонерне товариство «БМ БАНК» про визнання права власності на майно та зняття арешту залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 10. 06. 2022 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді О.В. Карпенко

Л.І. Василенко