Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.06.2022 Справа №607/22214/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

з участю секретаря Безручко Т.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку спільного сумісного майна подружжя ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , у якому, просить визнати за ним право власності на Ѕ ідеальну частку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що із 06 травня 1999 року він перебував із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 грудня 2015 року, розірвано. За час шлюбу, за Договором про дольову участь у фінансуванні житлового будівництва від 28 січня 2003 року, ними було придбано двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 75,1 кв.м., житловою площею 38,4 кв.м., яку на даний час прийнято в експлуатацію. 26 травня 2006 року ОСОБА_3 , на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради № 193 від 22.02.2006 року було видано свідоцтво про право власності на зазначену вище квартиру. В подальшому в усі документи були внесені відповідні відомості згідно яких ОСОБА_3 , значиться власником цієї квартири. Дана квартира є спільною сумісною власністю подружжя та належить сторонам в рівних частках з моменту його придбання. З 01 січня 2013 року в Україні запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно. На його прохання, до ОСОБА_3 , здійснити державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, що виникло та зареєстроване в установленому законом порядку до 01 січня 2013 року, в рівних частках, а саме по 1/2, остання категорично відмовилася. Вважає, що такі дії відповідача порушують його законне право на спільну сумісну власність.

Відповідач ОСОБА_3 відзиву на позов не подавала.

19 квітня 2022 року у даній справі проведено підготовче судове засідання за наслідками якого закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача - адвокат Лисак В.Б. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується документально.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Таким чином, суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.

Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі із 06 травня 1999 року, який рішенням Тернопільського міськрайоного суду Тернопільської області від 17 грудня 2015 року розірвано.

28 січня 2003 року між МПП «Явір» (Виконавець) та ОСОБА_3 (Дольовик) укладено Договір №14/5 про дольову участь у фінансуванні житлового будівництва, відповідно до умов якого Виконавець приймає в дольову участь, а Дольовик фінансує будівництво двохкімнатної квартири АДРЕСА_3 . Відповідно до пункту 2.1 зазначеного договору, вартість 1 кв.м. загальної площі на момент заключення договору погоджена із «Дольовиком» і становить 250 доларів США.

26 травня 2006 року виконкомом Тернопільської міської ради, на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради №193 від 22.02.2006 р., видано Свідоцтво про право власності, згідно якого квартира АДРЕСА_2 дійсно належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

29 червня 2006 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації видано Технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2 , загальна площа якої становить 75,1 кв.м., житлово площа 38,4 кв.м.

В силу вимог ч.ч. 1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтями ч.1 ст. 60, 63, ч.1 ст. 69, ч.1 ст.70 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного, сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п. 30 Постанови).

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності, не встановлено судом.

Частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Станом на день розгляду справи стороною відповідача не надано жодних доказів на спростування заявлених позивачем позовних вимог.

Враховуючи наведені обставини, проаналізувавши та оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов ОСОБА_1 слід задовольнити, визнавши квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 75,1 кв.м., житловою площею 38,4 кв.м., об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та провести його поділ, визнавши за кожним із них право власності на Ѕ ідеальну частку даного майна.

Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору у розмірі 2 554 гривні 00 коп., із розрахунку вартості квартир передбаченої договором 14/5 від 28.01.2003 року про дольову участь у фінансуванні житлового будівництва, яка складає 18 775 доларів США. Станом на момент подачі позову, вартість одного долара США по курсу НБ України складав 27,2142. Таким чином, вартість усієї спірної квартири складала 510 946,6 грн., а Ѕ її частки 255473,3 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 13, 82, 141, 263, 265, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку спільного сумісного майна подружжя, задовольнити.

Провести поділ спільного майна подружжя - квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 75,1 кв.м., житловою площею 38,4 кв.м..

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 75,1 кв.м., житловою площею 38,4 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 75,1 кв.м., житловою площею 38,4 кв.м.

Стягнути із ОСОБА_3 у користь держави 2 554 (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят чотири) грн. судового збору.

Рішення може бути переглянуте Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду у повному обсязі складено 04 липня 2022 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_2 .

Головуючий суддяВ. В. Ромазан