гСправа № 358/1108/21 Провадження № 2/358/246/22
27 червня 2022 року м. Богуслав
Богуславський районний суд Київської області в складі :
головуючого судді Кіхтенко С.О.,
секретаря судового засідання Ведмеденко І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Богуславі без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів), -
В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати грошові кошти в сумі 4 900 (чотири тисячі дев`ятсот) гривень, які були помилково перераховані ним відповідачу ОСОБА_2 в період часу - 15 квітня 2021 року о 20 годині 08 хвилин безпідставно набутими та такими, що підлягають поверненню позивачу, стягнути із відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 4 900 (чотири тисячі дев`ятсот) гривень, та моральну шкоду в розмірі 4 000 (чотири тисячі) гривень.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 13 квітня 2021 року о 12 годині 57 хвилин він перерахував ОСОБА_2 750 (сімсот п`ятдесят) гривень на його картковий рахунок роздрібного продукту АТ «Універсал Банк» НОМЕР_1 . Згодом, 15 квітня 2021 року о 20 годині 08 хвилин намагаючись провести розрахунки між власними картками у системі інтернетбанкінгу Privat24 АТ КБ «ПриватБанк», помилково перерахував кошти відповідачу в розмірі 4 900 (чотири тисячі дев`ятсот) гривень, оскільки була заповнена форма з попереднього платежу. Після чого, неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути помилково перераховані кошти, проте такі прохання відповідачем були проігноровані. Позивач з ОСОБА_2 ніяких цивільно-правових угод, правочинів не укладали, домовленостей про порахунок коштів між ними також не було.
Позивачем було надіслано на поштову адресу відповідача письмову вимогу про повернення коштів, які були ним безпідставно отримані в розмірі 4 900 (чотири тисячі дев`ятсот) гривень, однак вказана вимога відповідачем залишена без будь-якого реагування. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду із вказаним позовом для захисту своїх прав та інтересів.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, але подав заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, а також зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 про дату, час і місце судового засідання повідомлявся судом належним чином, про що є відомості в матеріалах справи, але в судове засідання призначене на 27.06.2022 повторно не з`явився і причини неявки суду не повідомив.
Відповідно до положень ч. 7 ст. 128 ЦПК України, судову повістку відповідачу було надіслано за адресою його місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку.
Згідно довідки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області № 9256 від 04.10.2021 вбачається, що місце проживання відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).
Із рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення вбачається, що адресовані відповідачу повістки про виклик до суду отримані ним особисто. Тобто відповідач, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце судового засідання згідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не з`явився, не повідомив суд про причини неявки та у встановлений судом строк не надіслав відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов задовольнити частково, виходячи із наступних підстав.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно з копією письмової вимоги від 20.08.2021 та копіями інформації про відправлення з оголошеною цінністю Укрпошти, позивачем ОСОБА_1 надіслано на адресу ОСОБА_2 вимогу щодо повернення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 4 900 (чотири тисячі дев`ятсот) гривень (а.с. 8-9).
Вимога позивача до відповідача повернути безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 4 900 (чотири тисячі дев`ятсот) гривень не виконана до теперішнього часу.
Як вказував позивач та не заперечив відповідач, вказані кошти, на загальну суму 4 900 (чотири тисячі дев`ятсот) гривень, перераховані відповідачу безпідставно, через помилку позивача. Між сторонами не існувало жодних цивільно-правових зобов`язань, договорів, тощо, що створювало б обов`язок у позивача здійснювати перерахуванням коштів, або право відповідача їх отримати.
У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що кошти були перераховані на безповоротній основі, на підтвердження укладення сторонами договору дарування або договору про благодійне пожертвування, або будь-якого іншого договору.
На час звернення позивача до суду, грошові кошти йому повернуті не були.
Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Відповідно до ст.1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 30.08.2018 по справі №334/2517/16-ц, згідно якої набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але в подальшому відпала. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Суд касаційної інстанції, зокрема, зазначив, що у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.
Вказана правова позиція у силу ст. 417 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України та може бути застосована при розгляді цивільної справи про повернення безпідставно отриманих грошових коштів.
З урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу на відповідача покладено обов`язок спростування презумпції вини шляхом доведення відсутності його вини у завданні шкоди позивачу.
Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Положеннями п. 2.35 Постанови Національного банку України № 22 від 21 січня 2004 року «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» встановлено, що кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначеній строк повернення їх здійснюється в судовому порядку.
За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.
Надання доказів на підтвердження доводів і обставини, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача.
Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.
Так, судом досліджено надані копії платіжних доручень, письмова вимога, за яким ОСОБА_1 перерахував ОСОБА_2 особисті кошти в розмірі 4 900 (чотири тисячі дев`ятсот) гривень (а.с.7-9).
Таким чином, стороною відповідача не доведено і судом не встановлено наявності між сторонами правовідносин, які б слугували передбаченою законом підставою для набуття відповідачем прав на грошові кошти.
Підсумовуючи вище викладене, підстав вважати, що між сторонами у справі було укладено в будь-якій (усній, письмовій) формі правочин (у тому числі досягнуто згоди та домовленості стосовно їх істотних умов), що були правовою підставою для отримання відповідачем коштів, суд не вбачає.
Таким чином, права позивача ОСОБА_1 підлягають захисту шляхом задоволення позову до теперішнього володільця коштів з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України.
Встановивши відсутність правових підстав на отримання зазначеного переказу, суд визнає ці кошти безпідставно набутим майном і приходить висновку про задоволення позовних вимог.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, суд враховує наступне.
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, яка за змістом ст. 1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, а також відповідно до того, яких саме втрат немайнового характеру він зазнав, обґрунтувати розмір відшкодування моральної шкоди. Недоведеність позивачем зазначених обставин по справі є підставою для відмови у задоволенні позову .
Разом з тим, позивач не довів, що внаслідок дій відповідача йому було завдано моральну шкоду, а також причинного зв`язку між шкодою і його діями.
На підставі викладеного, позов в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає.
Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на те, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з відповідача ОСОБА_2 на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 908 гривень 00 коп., оскільки позивач ОСОБА_1 був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», як учасник бойових дій.
З урахуванням викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 11, 141, 259, 263, 264, 265, 280, 282, 289 ЦПК України, ст.ст. 257, 258, 526, 530, 512, 625, 1046-1049 ЦК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів) - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 4 900 (чотири тисячі дев`ятсот) гривень 00 коп.
В задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем до Київського апеляційного суду в загальному порядку.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Головуючий: суддя С. О. Кіхтенко