Справа № 761/9053/21
Провадження № 2/761/3115/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Саадулаєва А.І.,

при секретарі: Корнійчук Є.Т.,

за участю:

від прокуратури: прокурор Долгорук С.М.,

від позивача: представник Онищенко Т.О. ,

від відповідача1: представник ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом

позивач: Шевченківська окружна прокуратура м. Києва (вул. Січових стрільців, 89, м. Київ, 04053), в інтересах держави в особі: Київської міської ради (вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01001, ),

відповідач-1: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ),

відповідач-2: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ),

предмет позову: визнання договору недійсним, витребування майна,

встановив:

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06.05.2021 р. відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в підготовче судове засідання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.08.2021 до участі у справі залучено правонаступника Київської місцевої прокуратури №10 - Шевченківську окружну прокуратуру міста Києва.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18.11.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

Предметом позову є:

1.Витребування від ОСОБА_3 (реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (; вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01001) нежитлові приміщення групи приміщень №1 загальною площею 129 кв. м (підвал літер Б) по АДРЕСА_3 ум. Києві, право власності на які зареєстровано за ОСОБА_3 як на підвал (літера Б) групи приміщень №24 загальною площею 129 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

2. Визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 05.01.2018 між ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасюк Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за №11.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на той факт, що право власності на спірне майно згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно протиправно зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_5 , в той час, як вказане майно є комунальною власністю територіальної громади міста Києва, віднесене до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації та закріплене на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва». Київською міською радою рішень про відчуження та приватизацію вказаного майна не приймалось, а отже відчуження приміщень відбулось поза волею дійсного власника та право власності територіальної громадина майно не припинилось, у зв`язку з чим, вказане майно підлягає витребуванню від ОСОБА_3 на користь Київської міської ради на підставі п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України. Крім того, за доводами прокурора спірне майно було передано в обтяження іпотекодержателю за договором іпотеки особою, у якої були відсутні повноваження щодо вчинення вказаних дій, а тому оспорюваний договір суперечить вимогам ст.ст. 317, 319, 321, 583 ЦК України, що в розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Також, прокурор просить визнати поважними причини пропуску строків позовної давності при зверненні до суду, мотивуючи тим, що ні прокуратура, ні Київська міська рада не були сторонами правочинів, на підставі яких відбулось незаконне вибуття та подальший перехід права власності до третіх осіб, а також заявником реєстраційних дій щодо внесення записів про право власності щодо них, а тому не мали об`єктивної можливості дізнатись про порушення прав власності територіальної громади міста Києва при вибутті та незаконній реєстрації прав власності на нерухоме майно по АДРЕСА_3 до отримання інформації про те, що свідоцтво про право власності ОСОБА_6 не видавалось та БТІ м.Києва право власності за ним не реєструвалось, тобто до липня 2020 року.

Відповідачі правом на подання відзиву не скористались.

В судовому засіданні прокурор та представник Київської міської ради підтримали позов повністю, просили його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні, у зв`язку з пропуском прокурором строку позовної давності при зверненні до суду.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки до суду не повідомила, тому суд постановив розглядати справу за її відсутності.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України).

Заслухавши пояснення прокурора, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що жилий будинок АДРЕСА_3 разом з вбудованими нежитловими приміщеннями площею 218,2 кв.м. належав територіальній громаді Шевченківського району м.Києва на підставі рішення Київської міської ради №208/1642 від 27.12.2001 (порядковий номер 210 в додатку №11 таблиці 7 указаного рішення).

У подальшому, рішенням Київської міської ради № 7/4819 від 09.09.2010 «Про питання організації управління районами в м. Києві», з 31.10.2010 припинено шляхом ліквідації Шевченківську районну в м. Києві раду, зобов`язано виконавчий орган Київської міської ради (КМДА) протягом місяця з дня набрання чинності цим рішенням подати на розгляд КМР пропозиції щодо прийняття у власність територіальної громади міста Києва нерухомого та рухомого майна, коштів, підприємств, установ, організацій і іншого майна районних у місті Києві рад та їх органів.

Рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста» жилий будинок в літері «Б» по АДРЕСА_3 разом з нежитловими приміщеннями загальною площею 218,20 кв. м, включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва (порядковий номер 239 в додатку №10 таблиці 6 указаного рішення).

У подальшому розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10.12.2010 № 1112 вказаний будинок разом з нежитловими приміщеннями віднесено до сфери управління Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації.

Відповідно до розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 09.02.2011 № 80 вказаний об`єкт закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва».

У подальшому площу приміщень було уточнено шляхом проведення переобмірів.

На даний час, площа нежитлових підвальних приміщень (літера Б) в будинку АДРЕСА_3 становить 213,2 кв.м.

Дані приміщення включають в себе групу приміщень №1 загальною площею 129 кв.м та групу приміщень №2 загальною площею 84,2 кв.м, а всього загальна площа по приміщенням групи №№1,2 складає 213, 2 кв.м (копія технічної документації надається).

Тобто судом встановлено, що нежитлові підвальні приміщення загальною площею 213,20 кв. м в будівлі літера «Б» по АДРЕСА_3 , які включають в себе нежитлові приміщення групи приміщень №1 загальною площею 129 кв.м, є комунальною власністю територіальної громади міста Києва, віднесені до сфери управління Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації та закріплені на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва».

При цьому судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Київська міська рада рішень про відчуження цих приміщень не приймала.

Проте, матеріалами справи підтверджено, що групу приміщень №1 загальною площею 129 кв.м зареєстровано на праві власності за третіми особами як підвал (літера Б) групи приміщень 24 загальною площею 129 кв.м. по АДРЕСА_3 .

Так, 05.01.2018 право власності на нежитлові приміщення загальною площею 129 кв. м по АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №6 від 05.01.2018, укладеного з ОСОБА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Тотожність нежитлових приміщень, які належать до комунальної власності, та зареєстрованих на даний час на праві власності за ОСОБА_3 , підтверджується технічною документацією на них, в тому числі журналами обмірів, наявних в матеріалах реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна №000, технічним паспортом, складеним ТОВ «Б-Т-І» на замовлення КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва», а також копіями поповерхового плану та експлікації внутрішніх площ групи приміщень №24 з інвентаризаційної справи по АДРЕСА_3 , виконаними Київським міським Бюро технічної інвентаризації.

Право власності на спірне майно зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 15.03.2017 між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В., про що зроблено запис в реєстрі за №647.

Разом з тим, первинну реєстрацію права власності на спірні приміщення 13.02.2017 проведено за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_3 , виданого 19.10.2005 Головним управлінням комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради.

Крім того, матеріали реєстраційної справи містять Інформаційну довідку НЖ-2017 №248 від 10.02.2017 про належність спірного нерухомого майна ОСОБА_6 (за інформацією БТІ, викладеною в листі №062/14-7972 від 31.07.2020, довідка не видавалась).

Водночас, як встановлено судом, з відповіді Департаменту комунальної власності міста Києва від 31.07.2020 № 062/02/08-4972 вбачається, що Головним управлінням комунальної власності м. Києва, правонаступником якого є Департамент, свідоцтво про право власності серії НОМЕР_4 ОСОБА_6 не оформлювалося на підвал літера Б (група приміщень №24), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 на підставі наказу від 18.10.2005 №1957-Н5.

Також, з листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 31.07.2020 № 062/14-7972 вбачається, що реєстрація права власності на нежилі приміщення в літері Б ( у тому числі і на групу приміщень №24 площею 129 кв.м.) по АДРЕСА_3 не проводилась. Запис в реєстровій книзі №д3з-348 за реєстровим номером 236з від 21.11.2005 не здійснювався.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) під державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) слід розуміти офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Як вбачається із правової позиції викладено у Постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №910/15993/16, що державна реєстрація права власності це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не видається за можливе. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом враховано, що свідоцтво про право власності від 19.10.2005 на нежитлове приміщення уповноваженим органом не видавалось, а тому воно не породжує правових наслідків та є нікчемним за своєю правовою природою, та не потребує додаткового визнання його недійсним за рішенням суду.

Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №755/9182/17.

Наведене в сукупності свідчить про те, що свідоцтво про право власності від 19.10.2005 ОСОБА_6 не видавалось, а тому суд приходить до висновку, що у ОСОБА_6 право власності на спірне нежитлове приміщення не виникло.

Відповідно до п. 7 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Згідно із ст. 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності.

Відповідно до статті 41 Конституції України та ст. 319 Цивільного кодексу України право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.

Стаття 321 ЦК України, встановлює принципи непорушності права власності. Відповідно до цієї норми, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Разом з тим, ст.ст.1, 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції, що діяла на момент реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості) (далі - Закон) передбачають, що приватизація державного майна (далі - приватизація) - це відчуження майна, що перебуває у державній власності, і майна, що належить Автономній Республіці Крим, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України. ЗаконодавствоУкраїни про приватизацію складається з цього Закону, інших законів України з питань приватизації.

За приписами ч. 4 ст. 3 цього Закону відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (в редакції, що діяла на момент реєстрації права власності на спірне майно) відповідно до цього Закону можуть приватизуватися підприємства, якщо вони відповідають вимогам ч. 1 ст. 2 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 вказаного Закону об`єктом малої приватизації, зокрема, є окреме індивідуально визначене майно.

Частиною 1 Державної програми приватизації на 2000-2002 визначено основні цілі, пріоритети, завдання та способи приватизації державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим, та відчуження комунального майна, групи об`єктів, які підлягають приватизації, орієнтовані завдання щодо обсягів приватизації державного майна та надходження коштів від приватизації до Державного бюджету України та відповідні заходи щодо виконання цієї Програми.

З урахуванням цього, суд приходить висновку, що відчуження комунального майна повинно було відбуватися в рамках приватизаційної процедури у порядку, визначеному вказаними законодавчими актами та у спосіб, передбачений Державною програмою приватизації.

Разом з цим, як встановлено судом, відчуження спірного нерухомого майна здійснено поза приватизаційною процедурою, і взагалі - без прийняття відповідного рішення Київрадою, а отже волевиявлення дійсного власника майна, а саме територіальної громади на його відчуження відсутнє, а тому нежитлові підвальні приміщення загальною площею 129 кв.м. в будівлі літера «Б» по АДРЕСА_3 були відчужені особою, яка не мала права на це, без відома та згоди дійсного власника майна.

За статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 16 цього Закону від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ст. 60 вказаного Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Враховуючи, що спірні нежитлові приміщення є комунальною власністю, і розташовані на території міста Києва, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження ними можуть здійснюватися від імені та в інтересах територіальних громади столиці Київською міською радою.

Таким чином, спірне нерухоме майно могло бути відчужене виключно у разі наявності волевиявлення відповідної територіальної громади, оформленого у вигляді рішення, яке відповідає вимогам законодавства.

Разом з цим, доказів наявності відповідного волевиявлення власника щодо відчуження нерухомого майна матеріали справи не містять, а тому суд приходить висновку, що Київрада рішень про відчуження спірних приміщень не приймала, а отже відчуження цих приміщень відбулось поза волею дійсного власника, що є підставою для їх витребування відповідно до п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України.

При цьому, первинну реєстрацію права власності на спірне майно здійснено 13.02.2017 за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 19.10.2005, яке не видавалось та не могло бути підставою для набуття ОСОБА_6 права власності .

Тобто суд приходить висновку, що ОСОБА_6 ніколи не був власником спірних нежитлових приміщень і не мав права розпоряджатись ними будь-яким шляхом, у тому числі, шляхом укладення договору купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 327 ЦК України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді.

Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Разом з тим, відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно п. 3 ч.1 до статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, в тому числі, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, згідно з вимогами ст.ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було відчужене поза межами волі власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.

Відповідно до висновку Верховного суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Аналогічну позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13.

У вказаній постанові Верховний Суд зазначає, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 1 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17.

Враховуючи, що дійсним власником спірного нерухомого майна є територіальна громада міста Києва, а Київською міською радою чи районною радою рішення про відчуження спірного майна не приймалося, не було волевиявлення законного власника на його відчуження, а тому суд приходить висновку, що вказане майно підлягає витребуванню від останнього набувача - ОСОБА_3 на користь Київради на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Крім того судом з`ясовано та підтверджено матеріалами справи, що 05.01.2018 ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_4 договір іпотеки нежитлових приміщень по АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасюк Т.М., реєстраційний номер 11.

Відповідно до умов договору предметом іпотеки є підвал (літера Б) група приміщень АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Згідно з абз. 2 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті п`ятої вищевказаного Закону передбачено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація.

Водночас, відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Застава права на чужу річ здійснюється за згодою власника цієї речі, якщо для відчуження цього права відповідно до договору або закону потрібна згода власника.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Отже, оскільки передача обтяження майна є видом розпорядження, то лише власником майна воно могло бути передано в іпотеку.

Як передбачено ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, якщо предмет іпотеки було передано в обтяження іпотекодержателю за договором іпотеки особою, у якої були відсутні повноваження щодо вчинення вказаних дій, то оспорюваний договір суперечить вимогам закону, що в розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

Враховуючи викладене, суд приходить висновку, що договір іпотеки №11, укладений 05.01.2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягає визнанню недійсним, оскільки він суперечить вимогам ст.ст. 317, 319, 321, 583 ЦК України.

Окрім того, в судовому засіданні, представником відповідача ОСОБА_3 подано усну заяву про застосування позовної давності до вимог прокурора, з одночасним посиланням на відсутність поважних причин для пропуску позовної давності та проханням суд відмовити в задоволенні позовних вимог прокурора, оскільки, на переконання відповідача, прокурор та Київська міська рада могли дізнатись про порушення права власності територіальної громади на спірні приміщення, зокрема, з червня 2017 року, тобто з моменту внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення № 0007261 за фактом незаконного заволодіння нежитловими приміщеннями, в якому прокурор здійснює процесуальне керівництво за досудовим розслідуванням.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Отже, дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд.

Суд зазначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

При цьому за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Положення закону про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані судом тільки у тому випадку, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права і факт його порушення чи оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (п. 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (п. 5).

Суд зазначає, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Визначаючи початковий момент перебігу позовної давності до вимог, заявлених у даній справі, судом враховано висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі № 911/3681/17, де зазначено, що аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, та і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту - коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Такі висновки ґрунтуються на аналізі норм статей 256, 261, 267 ЦК України та статті 56 Цивільного процесуального кодексу України.

Тобто, обчислення позовної давності у випадку звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У такому випадку дата прокурорської перевірки не має значення для визначення початку перебігу позовної давності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 359/2012/15-ц.

Згідно з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі №914/3224/16, закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи; перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням; Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб; таким чином, розглядаючи віндикаційні позови, суд має враховувати, що з огляду на принцип непорушності права володіння майном початок перебігу позовної давності обчислюється саме з моменту, копи майно вибуло з власності власника, та не пов`язано з ухваленням будь-яких судових рішень про порушення права такої особи.

Одночасно суд звертає увагу, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

У справі Delcourt v. Belgium Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 Конвенції не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Bellet v.France суд зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини" зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати, зокрема, можливість поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.

Питання поважності причин пропущення позовної давності (наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову) вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03.07.2018 року у справі №910/23481/17 та від 29.08.2018 року у справі №911/2044/17.

При вирішенні питання про захист порушеного права, у разі пропущення позовної давності суд: а) у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які обґрунтовують поважність причин пропущення позовної давності; б) вирішує дане питання у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини; в) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставини справи в їх сукупності, керуючись законом.

Встановлюючи момент, коли прокурору та позивачеві стало відомо про вибуття спірного майна з володіння територіальної громади міста Києва судом з`ясовано, що первинна реєстрація права власності на спірні приміщення була проведена 13.02.2017 за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, оформленого Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) на підставі наказу Головного управління комунальної власності міста Києва від 18.10.2005 за №1957-Н5 на бланку ВКЕ №235127.

При цьому судом враховано, що до цього право власності на спірне майно не реєструвалось, що підтверджується листом КМ БТІ м.Києва від 31.07.2020 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які містяться в матеріалах справи, а Головним управлінням комунальної власності м.Києва, не оформлялось ОСОБА_6 свідоцтво про право власнсоті серії НОМЕР_4 на підвал літера Б(група приміщень 24), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 на підставі наказу від 18.10.2008 №1957-Н5.

Тобто, фактичне порушення права територіальної громади міста Києва відбулося 13.02.2017 внаслідок первинної реєстрації права власності на нежитлові приміщення за ОСОБА_6 на підставі правовстановлюючих документів, які, як встановлено судом, в дійсності не видавались і не реєструвались.

Судом встановлено, що прокурору стало відомо про обставини незаконного вибуття з комунальної власності нерухомого майна в рамках розслідування кримінального провадження № 0007261.

Щодо доводів відповідача про те, що Київська міська рада та прокурор могли дізнатися про порушення права власності територіальної громади на спірні приміщення з червня 2017 року, тобто з моменту внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення № 0007261 за фактом незаконного заволодіння нежитловими приміщеннями, та в якому прокурор здійснює процесуальне керівництво за досудовим розслідуванням, суд зазначає, що встановлюючи момент у часі, від якого починається відлік позовної давності для звернення прокурора із віндикаційним позовом, потрібно враховувати, що дата внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення автоматично не може вважатися початком відліку позовної давності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.04.2022 року у справі № 761/31873/19-ц.

Судом враховано, що об`єктивно можливість прокурора встановити незаконність вибуття з комунальної власності майна, його подальшої реєстрації за третіми особами на підставі правовстановлюючих документів, які суперечать вимогам чинного законодавства, з урахуванням зміни характеристик спірного майна тощо, залежить від наявності усіх необхідних для цього документів, на підставі яких можна встановити такі порушення.

При цьому сам факт внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не свідчить про обізнаність із всіма обставинами щодо відчуження майна, а лише надає можливість провести необхідні слідчі дії, в ході яких і встановлюється чи спростовується інформація щодо вчинення кримінального правопорушення.

Тобто для обрання вірного способу захисту і ефективного поновлення порушених прав та інтересів перед підготовкою позову про витребування майна необхідно було встановити чи є спірне майно комунальним; які обставини вибуття спірного майна з комунальної власності; учасників правовідносин щодо його відчуження; отримати повний текст правочинів, на підставі яких відчужувалось майно; отримати відомості з реєстраційних та інвентаризаційних справ по об`єкту нерухомості; провести інші дії, спрямовані на одержання інформації, необхідної для доведення своєї позиції в суді.

Таким чином, визначальною у питанні часу встановлення вищевказаних обставин є саме наявність достатньої кількості необхідних доказів, отриманих в межах строків досудового розслідування, які підтверджують не лише сам факт реєстрації спірного майна за третіми особами, а факт порушення встановленого законодавством порядку набуття права власності на це майно та порядку відчуження такого майна.

З урахуванням викладеного, суд приходить висновку, що прокурору про порушення права власності територіальної громади на спірне нерухоме майно, стало відомо у липні 2020 року після отримання та опрацювання під час здійснення нагляду за досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №0007261, матеріалів реєстраційної справи на спірний об`єкт нерухомого майна, а також інформації з Департаменту комунальної власності м.Києва, викладеної в листі №062/02/08/-4972 від 31.07.2020 (з якої вбачається, що Департаментом не оформлювалося ОСОБА_6 свідоцтво про право власності серії НОМЕР_4 на підвал літера Б (група приміщень №24), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 на підставі наказу від 18.10.2005 №1957-Н5).

Також, судом встановлено, що про порушення права власності та обставини такого порушення позивачу стало відомо у 2020 році у ході опрацювання листа Київської місцевої прокуратури №10, скерованого на адресу Київської міської ради за № 41-4394 вих-20 від 22.07.2020, що підтверджується листом № 062/02/08-4972 від 31.07.2020 та поясненнями представника позивача, наданими в судовому засіданні.

В матеріалах справи, відсутні докази того, що Київська міська рада як розпорядник майна територіальної громади міста Києва, довідалась або могла довідатись про порушення прав раніше.

Визначаючи, момент у часі щодо обізнаності позивача про порушення його прав, а також наявність поважних причин пропуску позовної давності, судом враховано, що вжиті заходи третіх осіб щодо приховування порушення прав територіальної громади шляхом як надання для реєстрації прав власності неіснуючих правовстановлюючих документів, так і зміни характеристик, номерів спірного об`єкту нерухомого майна, утруднювали можливість своєчасно виявити порушення права власності на майно Київською міською радою, що фактично позбавило Київську міську раду можливості виявити факт порушення свого права навіть шляхом отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна.

При цьому судом прийнято до уваги той факт, що наявність у комунальній власності територіальної громади міста Києва, від імені якої правомочності власника реалізує Київська міська рада, позбавляє останню можливості практичного моніторингу Державного реєстру речових прав на нерухоме майна та його вивчення з метою своєчасного виявлення обставин можливого незаконного відчуження нерухомого майна, в тому числі майна, яке є предметом даного спору.

Наведене створило об`єктивні складнощі для власника довідатися про порушення його прав.

Разом з тим, судом враховано, що ні прокуратура, ні Київська міська рада не були сторонами правочинів, на підставі яких відбулось незаконне вибуття та подальший перехід права власності до третіх осіб, а також заявником реєстраційних дій щодо внесення записів про право власності щодо них, а тому не мали об`єктивної можливості дізнатись про порушення прав власності територіальної громади міста Києва при вибутті та незаконній реєстрації прав власності на нерухоме майно по АДРЕСА_3 до отримання інформації про те, що свідоцтво про право власності ОСОБА_6 не видавалось та БТІ м.Києва право власності за ним не реєструвалось.

З урахуванням вищевикладеного, зважаючи на оцінку доводів відповідача щодо пропуску прокурором та позивачем позовної давності, суд приходить висновку про наявність поважних причин пропуску строків позовної давності під час звернення до суду з даним позовом, а відтак відсутні підстави для задоволення заяви відповідача про застосування позовної давності, та має місце порушення суб`єктивного права позивача як особи, що представляє інтереси територіальної громади міста Києва, що полягає у порушенні прав останньої, у зв`язку з чим, порушене право власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на спірне нерухоме майно підлягає захисту.

Водночас, оцінивши доводи сторін та здійснюючи правовий аналіз підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді у даній справі, суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

За ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

У постанові від 26.05.2020 в справі № 912/2385/18 Верховний Суд приходить висновку, що прокурору достатньо дотримуватися порядку передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

У поданій позовній заяві прокурор зазначив, що пред`явлення даної позовної заяви в інтересах держави в особі Київської міської ради, яка від імені територіальної громади мста Києва реалізує правомочності власника комунального майна, в тому числі нерухомого майна, викликане винятково захистом порушених інтересів територіальної громад міста Києва в контексті права комунальної власності, оскільки предметом спору є витребування на користь останньої нерухомого майна (нежитлових приміщень), обставини незаконного вибуття якого з комунальної власності свідчать про необхідність поновлення порушених прав територіальної громади та стали підставою для звернення з даним позовом.

За змістом ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, зокрема, законності, поєднання місцевих і державних інтересів, державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування.

Тобто в даному випадку економічні інтереси держави полягають також і законному та ефективному використанні об`єктів комунальної власності з метою задоволення суспільних потреб у функціонуванні місцевого самоврядування, матеріальною та фінансовою основою якого згідно ч. 1 ст. 18 вказаного Закону є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності громадян міста або знаходяться в його управлінні.

Наразі, як встановлено судом та зазначено прокурором, факт вибуття спірного майна з комунальної власності та незаконної реєстрації права власності за фізичними особами Київською міською радою не було виявлено упродовж тривалого часу з моменту вчинення дій, що його порушують.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, Київська місцева прокуратура № 10 листом №41-4394 вих-20 повідомила Київську міську раду про порушення прав територіальної громади міста Києва та обставини незаконного вибуття з комунальної власності спірних нежитлових приміщень, вказавши на необхідність поновлення порушених прав.

В свою чергу, Департамент комунальної власності м. Києва (виконавчого органу Київської міської державної адміністрації) на виконання доручення Київради листом № 062/02/08-4972 від 31.07.2020 повідомив, що ним заходи, спрямовані на поновлення порушеного права власності територіальної громади міста Києва шляхом звернення до суду із позовом про повернення майна не вживались, оскільки інформація про вибуття зазначеного майна із комунальної власності не була відома.

Таким чином, компетентний орган був обізнаний з фактом порушення інтересів держави ще з липня 2020 року, мав можливість та був зобов`язаний у розумний строк відреагувати на нього, однак відповідні заходи не вжив.

Зазначена бездіяльність уповноваженого органу призвела до тривалого незаконного використання спірного комунального майна та непоновлення інтересів територіальної громади.

Зокрема, нерухоме майно, яке є комунальною власністю, упродовж щонайменше трьох років безоплатно та протиправно використовується третіми особами, внаслідок чого, територіальна громада міста як власник позбавлена можливості ефективно та раціонально ним розпоряджатись, отримувати дохід від його використання тощо.

Таким чином, очевидне порушення державних інтересів - протиправне заволодіння нерухомим майном, яке належить до комунальної власності, а також доведений факт бездіяльності Київської міської ради щодо захисту таких інтересів в даному випадку беззаперечно свідчать про наявність підстав для невідкладного звернення саме прокурора до суду з даним позовом.

Окрім того, прокурором на підставі ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомлено Київську міську раду про намір звернутися до суду з вказаним позовом.

Частиною 3 ст. 56 ЦПК України закріплено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою.

Згідно з ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 зазначив, що із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, наведені вище норми законодавства та Рішення Конституційного Суду України надають прокуророві право звертатися до суду з позовами про захист інтересів держави, обґрунтовуючи при цьому, в чому саме полягає таке порушення.

Представницькі заходи вживаються прокурором у зв`язку з тим, що виявлено факт порушення інтересів держави, а саме: факт незаконного вибуття з комунальної власності нежитлових приміщень загальною площею 129 кв.м. в будівлі літера «Б» по АДРЕСА_3 .

Згідно з ч. 1 ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.

Частиною 1 ст. 18 вказаного Закону передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності громади міста або знаходяться в її управлінні.

За змістом ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, зокрема, законності, поєднання місцевих і державних інтересів, державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування.

З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що державою гарантується належне функціонування місцевого самоврядування, матеріальною основою якого є, у тому числі, нерухоме майно, правомочності власника щодо якого від імені територіальної громади виконує відповідна рада.

Тобто економічні інтереси держави полягають також і в законному та ефективному використанні об`єктів, що є комунальною власністю - для задоволення суспільної потреби у функціонуванні місцевого самоврядування.

Слід зазначити, що у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив позицію, що підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави.

Порушення прав територіальної громади беззаперечно свідчить про порушення державних інтересів, оскільки таке порушення суперечить конституційному обов`язку держави щодо забезпечення прав людини та гарантування належного функціонування місцевого самоврядування, ослаблює економічні основи місцевого самоврядування, що потребує реагування у межах наданої Конституцією України компетенції.

Крім того, дотримання всіма суб`єктами права встановленого законодавством порядку відчуження майна, у тому числі комунального, беззаперечно становить інтереси держави.

Таким чином, у даному випадку, порушення інтересів держави полягає в тому, що всупереч встановленому законодавством порядку, відповідач набув у володіння нерухоме майно територіальної громади м.Києва, при цьому волі дійсного власника на відчуження цього майна не було, що порушує економічні інтереси територіальної громади столиці.

У зв`язку із тим, що компетентним органом - Київською міською радою не вжито жодних заходів щодо повернення спірного майна у судовому порядку, що підтверджується долученим до позову листуванням, а тому з метою поновлення порушеного права власності територіальної громади м.Києва, прокурором пред`явлено позов в інтересах держави в особі Київради.

В силу приписів Конституції України, Законів України «Про столицю України - місто-герой Київ» та «Про місцеве самоврядування в Україні» органом, уповноваженим здійснювати функції держави у зазначених правовідносинах, є Київська міська рада, а тому позов подано прокурором в інтересах держави в її особі.

Враховуючи викладені обставини та беручи до уваги характер спірних правовідносин, предмет та підстави позову, оскільки звернення прокурора до суду у цих спірних правовідносинах спрямоване на захист прав та інтересів територіальної громади міста Києва, а саме права власності на комунальне майно, факт порушення яких є очевидним, приймаючи до уваги тривалу бездіяльність Київської міської ради в частині захисту таких інтересів територіальної громади, суд дійшов висновку, що прокурором належним чином обґрунтовано та з дотриманням вимог ст. 56 Цивільного процесуального кодексе України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» подано у даній справі позовну заяву в інтересах держави в особі Київської міської ради, як органу, який здійснює представництво територіальної громади міста Києва в даних прававовідносинах.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статі і 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти .Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAn) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обгрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303-А, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений прокурором, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд приходить висновку, що вимоги прокурора підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Стягненню на користь Київської міської прокуратури з ОСОБА_3 підлягає сплачений судовий збір у розмірі 6835, 00 грн., а також з ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1135, 00 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 265, 268, 273, 353-355 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов Шевченківської окружної прокуратури м. Києва, в інтересах держави в особі: Київської міської ради - задовольнити.

Витребувати від ОСОБА_3 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлові приміщення групи приміщень № 1 загальною площею 129 кв. м. (підвал літ. Б) по АДРЕСА_3 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_3 як на підвал (літера Б) групи приміщень № 24 загальною площею 129 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Визнати недійсним договір іпотеки, укладений 05.01.2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасюк Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 10.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Київської міської прокуратури 6835(шість тисяч вісімсот тридцять п`ять)грн. 00 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Київської міської прокуратури 1135(одна тисяча сто тридцять п`ять)грн. 00 коп. судового збору

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: