Провадження № 2/369/225/22
30.05.2022 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді: Волчко А.Я.
при секретарі: Миголь А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення ДТП,-
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок ДТП.
В обґрунтування позову вказує, що 08.07.2019 року, приблизно о 15 год. 50 хв. керуючи автомобілем марки «Honda civic» д/з НОМЕР_1 власником якого він є, в м. Києві по вул. Шутова, рухаючись переднім ходом, несподівано отримав боковий удар з правого боку його автомобіля, як з`ясувалось, автомобіль марки «Fiat Doblo» д/з НОМЕР_2 , водієм якого був ОСОБА_2 , рухаючись заднім ходом не впевнився, що це буде безпечно та здійснив зіткнення з автомобілем «Honda Civic» д/з НОМЕР_3 , який зупинився позаду, чим порушивши вимоги п.10.9. ПДР, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів.
Постановою Солом`янського райсуду м. Києва ОСОБА_2 від 14.08.2019 року визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого вимогами ст.124 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу.
Відповідно до Рішення №03/4455 від 03.09.2019 року вартість матеріальних збитків, спричинених позивачу по справі становить 18 321,52 грн.
Оскільки відповідальність відповідача, згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 27 квітня 2019 року застраховано у ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» , позивач звернувся за відшкодуванням до Страховика.
Однак позивачем було значно більше витрачено коштів на відновлювальний ремонт автомобіля, а саме 59 244,76 грн., що підтверджується Актами виконаних робіт № 1239к від 11.10.2019, № 1238к від 11.10.2019 та відповідними касовими чеками. Тому сума доплати ОСОБА_1 склала 40 923,24 грн.
Оскільки страхова компанія здійснює виплату страхового відшкодування, що є витратами, які пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу в розмірі 18 321,52 грн., вартість робіт, виконання яких необхідно для повного відновлення транспортного засобу, становить різницю витрат з відновлення транспортного засобу з врахуванням зносу і без такого врахування, і складає 40 923,24 грн., що пов`язано з необхідністю використання нових деталей, вузлів та агрегатів під час виконання робіт з повного відновлення транспортного засобу, яку позивач і просить стягнути з відповідача.
Крім того внаслідок вказаної ДТП позивачу були спричинені і моральні переживання та моральна шкода, яку позивач оцінює в розмірі 5000,00 грн. та просить стягнути з відповідача.
Враховуючи вищевикладене просили, стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 ) грошові кошти в сумі 40 923,00 грн у відшкодування завданої йому матеріальної шкоди.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь
ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 ) грошові кошти в сумі 5000,00 грн на відшкодування завданої йому моральної шкоди. Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) понесені судові витрати, а саме: 2 689,00 грн судовий збір та 7 000,00 грн. витрати на правничу допомогу адвоката.
До суду позивач подав клопотання про відсутність заперечень винесення заочного рішення та проханням задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач до суду повторно не з`явився. Судом направлялися повідомлення про дату судового розгляду. Причина її неявки суду невідома.
05.10.2020 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив, згідно якого просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, з підстав їх необґрунтованості та безпідставності.
За письмовою згодою позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав:
Судом встановлено, 08.07.2019 року, приблизно о 15 год. 50 хв. керуючи автомобілем марки «Honda civic» д/з НОМЕР_1 власником якого є ОСОБА_1 , в м. Києві по вул. Шутова, рухаючись переднім ходом, несподівано отримав боковий удар з правого боку його автомобіля, як з`ясувалось, автомобіль марки «Fiat Doblo» д/з НОМЕР_2 , водієм якого був ОСОБА_2 , рухаючись заднім ходом не впевнився, що це буде безпечно та здійснив зіткнення з автомобілем «Honda Civic» д/з НОМЕР_3 , який зупинився позаду, чим порушивши вимоги п.10.9. ПДР, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів.
Постановою Солом`янського райсуду м. Києва ОСОБА_2 від 14.08.2019 року визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого вимогами ст.124 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу. У відповідності до вимог ч.4 ст. 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, що мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно ч. 2,5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Згідно ст. 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо -транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Згідно ст. 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно п. 34.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.
Відповідно до пункту 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.
Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України "Про страхування", з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Окрім того Верховний Суд у Постанові від 13.05.2019 № 522/538/17 вказав, що у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі N 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Згідно вимог ст.1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи за вибором потерпілого може зобов`язати особу , яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі .
Згідно до Постанови Верховного Суду України № 6, п.9 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року вбачається, що якщо відшкодування шкоди в натурі неможливо, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність ( наприклад автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації .
Крім того у відповідності до Узагальнення судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки ВССУ роз`яснив, що у разі якщо для відновлення попереднього стану речі,що мала певну зношеність ( наприклад, автомобіля) було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості ( при відшкодуванні збитків ).
Таким чином , позивач має право на повне відшкодування збитків, якими є як реальна вартість пошкодженого транспортного засобу (страхове відшкодування), так і вартість робіт, виконання яких необхідно для повного відновлення транспортного засобу.
Згідно ст. 29 обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати. пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленого законодавством.
Оскільки відповідальність Відповідача згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 27.04.2019р. застраховано у ПАТ СК «Українська страхова група», Позивач 10.07.2019 звернувся за відшкодуванням до Страховика.
Відповідно до ст.22.1 обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", при настанні страхового випадку Страховик відповідно до лімітів відповідальності Страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП.
Тому, з урахуванням вищенаведеного, на підставі Рішення № 03/ ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» провела виплату страхового відшкодування лише у розмірі 18 321,52 грн.
Однак ця сума є значно меншою, ніж розмір заподіяного позивачу матеріального збитку, який склав 59 244,76 грн., оскільки: відповідно до Наряду - замовлення від 07.09.2019 року № 2019-09АЗЧ сума на поставку запчастин склала 17 120,52 грн., а сума за надання послуг з технічного обслуговування і ремонту склала 42 124,24 грн. з яких з урахуванням страхової виплати, сума доплати ОСОБА_1 склала 40 923,00 грн., що підтверджується Актами виконаних робіт № 1239к від 11.10.2019, № 1238к від 11.10.2019 та відповідними касовими чеками.
Таким чином, сума доплати ОСОБА_1 склала 40 923,00 грн.
Відповідно до вимог ст.1194 ЦК, особа ,яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати ( страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди, зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою ( страховим відшкодуванням ) .
Тому з урахуванням права на отримання позивачем страхового відшкодування від Страховика в сумі 18 321,52 грн., відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу 40 923,00 грн, оскільки страхова компанія здійснює виплату страхового відшкодування, що є витратами , які пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу в розмірі 18 321,52 грн., вартість робіт, виконання яких необхідно для повного відновлення транспортного засобу, становить різницю витрат з відновлення транспортного засобу з врахуванням зносу і без такого врахування, і складає 40 923,00 грн., що пов`язаного з необхідністю використання нових деталей, вузлів та агрегатів під час виконання робіт з повного відновлення транспортного засобу.
З наведеного вище, матеріальну шкоду в розмірі 40 923,00 грн., яка складає витрати необхідні для повного відновлення транспортного засобу, без врахування зносу деталей та без врахування страхового відшкодування. Виходячи з вимог ст.ст.22,1192 ЦК України та на підставі ст.1187 ЦК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.
Стосовно вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то судом приймається до уваги, що відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч. 4, 5 ст. 23 ЦК України).
Відповідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Згідно п.п. 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного суду N 5 від 25.05.2001 р., N 1 від 27.02.2009 р., відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Доказами можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги й заперечення сторін та інші обставини, котрі мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються показаннями свідків, висновками експертів, письмовими доказами (наприклад медичними довідками, висновками).
З урахуванням викладеного, суд вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути максимально адекватним завданій шкоді та приймає до уваги, що внаслідок ДТП позивач зазнав душевного хвилювання, нервового стресу та вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого побуту у зв`язку з пошкодженням автомобіля. Таким чином, з урахуванням тривалості позбавлення можливості користування транспортним засобом, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного життя, та, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме: суд вважає доцільним стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000,00 грн.
Щодо розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити таке.
Згідно зположеннями ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн., та сплачений судовий збір у розмірі 2689 грн.
Відповідно доч.ч.1,2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані зправничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг. Статтею 903 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг.
Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Частиною другою статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України).
Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: 1. договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі; 2. за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 3. як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4. адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає суду можливості пересвідчитись у співмірності розміру адвокатського гонорару.
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить з встановленого у самому договорі розміру та порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни усіх послуг, що надаються адвокатом, суд має право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку, необхідних для надання правничої допомоги) платіжних документів про оплату таких послуг позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що вимоги позивача до відповідача про стягнення судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою задоволенню не підлягають.
Враховуючи, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, тому на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Позивачем на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано лише договір про надання правової допомоги та представництва від 07.10.2019 року, акт приймання-передачі наданих послуг №1 від 18.10.2019 року та детальний опис наданих послуг від 18.10.2019 року, з якого неможливо встановити оплату витрат за надані послуги адвоката.
Отже, судові витрати підлягають стягненню у розмірі судового збору 2689 грн.
На підставі вищевикладеного та ст. 23, 1166, 1187, 1188 ЦК України, Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", керуючись ст. 12, 13, 81, 133, 141, 259, 263-265, 280, 281 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа призване акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення ДТП - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_5 ) в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 40 923,24 грн. (сорок тисяч дев`ятсот двадцять три гривні 24 копійки).
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_5 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000,00 грн. (дві тисячі гривень).
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_5 ) в рахунок відшкодування судових витрат, судовий збір в розмірі 2 689?,00 грн.
В решті позову відмовити.
Інформація по сторін:
Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 ), місце реєстрації: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_4 ), місце реєстрації: АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено удень його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя: А.Я. Волчко