ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/5610/20 Номер провадження 22-ц/814/172/22Головуючий у 1-й інстанції Вінтоняк Н. Д. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,

при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Оловятенко Олена Юріївна на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 жовтня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири удаваним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначив, що 30 грудня 1995 року між сторонами було укладено шлюб, актовий запис №1891, шлюбні відносини тривають. Разом з тим, позивач бажає поділити спільно нажите під час шлюбу майно магазин продовольчих товарів по АДРЕСА_1 . Як зазначено в позовній заяві, право власності на вказане майно зареєстроване за ОСОБА_1 , яка є фізичною особою-підприємцем, однак особисто підприємницьку діяльність не здійснює, магазин передано в оренду, його утримання, оплату послуг здійснює позивач.

Посилаючись на те, що спірне майно набуте подружжям за спільні кошти та використовується в інтересах сім`ї, позивач просить суд визнати магазин по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, в порядку поділу майна визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаного майна за кожним, припинити право спільної сумісної власності на таке майно, вирішити питання про розподіл судових витрат.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі зустрічною позовною заявою, в якій вказала, що за час спільного життя з ОСОБА_2 , сім`я накопичила грошові кошти за рахунок доходів, отриманих від підприємницької діяльності, здачі магазину в оренду, доходів, отриманих від роботи за кордоном. Як вказує ОСОБА_1 , за рахунок вказаних заощаджень, ОСОБА_2 в лютому 2020 року було придбано квартиру АДРЕСА_2 , проте угоду купівлі-продажу чоловік оформив як договір дарування. Позивач за зустрічним позовом вважає, що договір дарування №259 від 28 лютого 2020 року насправді приховує договір купівлі-продажу, а кошти сплачені за цим договором, є спільним майном.

ОСОБА_1 подала заяву про зміну предмета позову, зважаючи на те, що оспорюваний договір дарування було розірвано 05 грудня 2020 року, в якій просила визнати договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений на користь ОСОБА_2 удаваним та визнати його договором купівлі-продажу, визнати спірну квартиру у період з 28 лютого 2020 року по 05 грудня 2020 року спільною сумісною власністю подружжя, стягнути з ОСОБА_2 на свою користь вартість Ѕ частки квартири в сумі 194179,50 грн, а також судові витрати по справі.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано магазин продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1 , площею 37.8 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину магазину продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1 , площею 37,8 кв.м.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину магазину продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1 , площею 37,8 кв.м.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права спільної сумісної власності подружжя відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири удаваним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації відмовлено.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі у сумі 5373,65 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Із рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 жовтня 2021 рокуне погодилася ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі прохає скасувати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 жовтня 2021 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, а зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири удаваним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Позиції учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі позивач за зустрічним позовом зазначає, що суд першої інстанції неповно та неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, неправильно дослідив та оцінив докази, внаслідок чого зробив хибні висновки та визнав встановленими обставини, що мають значення для справи, які не були доведені, суд порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Особа, що подала апеляційну скаргу вказує на недобросовісність дій позивача за первісним позовом та його представника, останній з яких, будучи тривалим часом її представником та володіючи конфіденційними відомостями, довіреними їй попереднім клієнтом ФОП ОСОБА_1 , використала отриману інформацію проти неї ж, що свідчить також і про присутність конфлікту інтересів.

Також в апеляційній скарзі зазначено про те, що спірний магазин продовольчих товарів хоча і був набутий подружжям за час перебування у шлюбі, але за особисті кошти ОСОБА_1 , а тому є її особистою приватною власністю. До того ж вказано, що це майно не використовувалось в інтересах сім`ї, а виключно в інтересах підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 з метою отримання прибутку.

Відповідачем за первісним позовом заперечувався факт спільної підприємницької діяльності подружжям, а також причетність ОСОБА_2 до будівництва спірної нежитлової будівлі.

На думку ОСОБА_1 , незалучення співвідповідача у поданому нею позові не може бути безумовною підставою для відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, адже нормами цивільного процесуального законодавства передбачено право суду залучати до участі у справі співвідповідача.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив

Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції

У суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Оловятенко О.Ю., взявши участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, вимоги апеляційної скарги підтримала та прохала їх задовольнити у повному обсязі.

Представники ОСОБА_2 адвокат Скляров М.М. під час судового засідання прохав відмовити в задоволенні вимог, викладених в апеляційній скарзі в повному обсязі.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони уклали шлюб 30 грудня 1995 року, про що Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області зроблено актовий запис №1891 (т. 1, а.с.13).

Згідно зі свідоцтвом про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи, ОСОБА_1 з 28 лютого 2001 року є фізичною особою-підприємцем (т. 2, а.с. 53).

Як вбачається з матеріалів справи, за договором купівлі-продажу від 13 червня 2002 року ОСОБА_1 придбала торгівельний кіоск, площею 12 кв.м., який тимчасово розташований по АДРЕСА_3 , в районі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », вартістю 300,00 грн, та отримала дозвіл на розміщення об`єкту торгівлі (т. 2, а.с. 54-55).

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 як суб`єкта підприємницької діяльності 02 листопада 2007 року уклала договір на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_4 , договір на виконання робіт по геодезичному обміру земельної ділянки від 17 жовтня 2007 року (т. 2, а.с. 63-66).

21 січня 2010 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 отримало дозвіл на виконання будівельних робіт №1 Г-10 з будівництва магазину продовольчих товарів в районі жилого будинку АДРЕСА_5 відповідно до проектної документації, яка розроблена фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 , відповідальним виконавцем робіт є фізична особа-підприємець ОСОБА_6 ( т. 2, а.с. 67).

Відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 28 листопада 2011 року, магазин продовольчих товарів в районі жилого будинку АДРЕСА_5 є закінченим будівництвом та готовий до експлуатації (т. 2, а.с. 94-96). Вказаному об`єкту присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_4 (т. 2, а.с. 99).

ОСОБА_1 16 липня 2012 року оформила право власності на магазин продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1 , площею 37,8 кв.м, а 06 грудня 2012 року зареєструвала право власності в КП «Кременчуцька БТІ Полтавської обласної ради» ( т 1, а.с. 14-15).

Судом першої інстанції встановлено, що 28 лютого 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Курячим В.М., реєстровий номер 259. За умовами вказаного договору ОСОБА_3 передає безоплатно у власність ОСОБА_2 вищевказану квартиру (т. 2, а.с. 182).

05 грудня 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклади договір про розірвання договору дарування спірної квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького нотаріального округу Полтавської області Курячим В.М., реєстровий номер 1292 (т. 2, а.с. 183).

Позиція суду апеляційної інстанції

Щодо презумпції спільної сумісної власності подружжя

У статті 57 Сімейного кодексу України (далі СК України) перераховано майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України (частина перша).

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя (частина друга).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги (пункт 1 частини третьої).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди (частина четверта).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них (частина п`ята).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Сам по собі факт того, що майно набуте подружжям у шлюбі зареєстровано на праві власності за одним із подружжя, не спростовує поширення на таке майно правового режиму спільного майна подружжя, оскільки за змістом 60 СК України право спільної сумісної власності на майно виникає у обох з подружжя одночасно. При цьому статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» установлено спростовну презумпцію відомостей, унесених до єдиного державного реєстру. Наведений висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 813/6286/15 (провадження № 11-57апп18), від 06 лютого 2019 року у справі 462/2646/17 (провадження № 11-1272апп18), від 19 червня 2019 року у справі № 826/5806/17 (провадження № 11-290апп19), від 17 червня 2020 року у справі № 826/10249/18 (провадження № 11-771апп19), від 01 вересня 2020 року у справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши наявні у справі докази та встановивши, що ОСОБА_1 не надала належних, допустимих та достатніх доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно, яке було набуто сторонами під час шлюбу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість заявлених позивачем за первісним позовом позовних вимог в частині поділу спірного нерухомого майна: магазин продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1 , площею 37.8 кв.м., що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів зауважує, що особою, яка подала апеляційну скаргу не доведено належними та достатніми доказами факту купівлі спірного об`єкту нерухомості за власні кошти. Надання до суду першої інстанції копії виписки із карткового рахунку ОСОБА_7 , що є матір`ю скаржника, не доводить факту передання останньою власних грошових коштів ОСОБА_1 для будівництва спірного нежитлового прізвища, а лише встановлює факт наявності грошових коштів в особи, яка на власний розсуд має право розпоряджатися ними. Разом з тим, подані до суду першої інстанції копії ухвали Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 грудня 2010 року та розписки про отримання грошових коштів ОСОБА_8 , що є бабою ОСОБА_1 , не свідчать про передачу даних коштів відповідачу за первісним позовом, а лише встановлюють факт отримання особою грошових коштів на виконання судового рішення.

Що ж стосується показань свідка ОСОБА_9 , то суд критично оцінює їх, адже на підставі самих лише даних показань неможливо установити дійні обставини справи.

Відповідно до частини першої статті 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Разом з тим, нормами цивільного процесуального законодавства України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Полтавський апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що не заслуговують на увагу також доводи ОСОБА_1 з приводу того, що будівництво спірного магазину відбувалося виключно за кошти, накопичені відповідачем від здійснення підприємницької діяльності, так як в податкових деклараціях за 2004 рік сума чистого доходу, одержаного ФОП ОСОБА_1 , склала 493,00 грн, за 2005 рік 866,00 грн, за 2006 рік 420,00 грн, за 2007 рік 590,00 грн, за 2008 рік 1950,00 грн, за 2009 рік 1420,00 грн, за 2010 рік 2070,00 грн, за 2011 рік 600,00 грн, за 2012 рік декларація не подавалася (т. 2, а.с. 248-249)? що є свідченням отримання незначних доходів ОСОБА_1 безпосередньо від своєї підприємницької діяльності.

Доводи позивача за зустрічним позовом про те, що подружжя на час будівництва спірного об`єкта нерухомості проживали окремо не береться судом до уваги, адже не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

З аналізу матеріалів справи вбачається та підтверджується ОСОБА_1 , що ОСОБА_2 декілька останніх років здійснював представницькі функції ФОП ОСОБА_1 на підставі посвідчених нотаріусом довіреностей, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Посилання скаржника на неправильне застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин статті 57 СК України, а саме її застосування без урахуванням висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-1327цс15 про те, що «майно фізичної особи-підприємця, яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сім`ї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність», а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя є необґрунтованими, оскільки обставини, встановлені у справі № 6-1327цс15 не є подібними до обставин справи, яка переглядається, а саме недоведеністю ОСОБА_1 того, що спірне нерухоме майно було придбано саме за її особисті кошти.

Майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для здійснення господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів, а тому саме по собі використання ОСОБА_1 спірного майна в підприємницькій діяльності, не спростовує поширення на спірне нежитлове приміщення, реєстраційним власником якого є вона, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, правового режиму спільної сумісної власності подружжя. З огляду на встановлене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що таке майно підлягає поділу між сторонами, частки яких у такому майні, відповідно до статті 70 СК України, є рівними.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № № 12-71гс20), вирішуючи питання нібито суперечності правових позицій щодо правового режиму спільного майна подружжя, за рахунок якого утворилося майно приватного підприємства, викладених у постановах Верховного Суду України (Верховного Суду), та з іншого боку позиції, наведеної у Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 у справі №1-8/2012 за конституційним зверненням Приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України (далі - Рішення Конституційного Суду України), що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зазначила, що «проведений аналіз свідчить, що висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України, слід розуміти так: статутний капітал приватного підприємства - юридичної особи або майно приватного підприємства - єдиного майнового комплексу можуть бути об`єктами права спільної сумісної власності подружжя (якщо вони не є об`єктами права особистої власності одного з подружжя)».

Іншими словами, пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України охоплює два різні випадки:

перший - коли майно передано у власність юридичної особи, зареєстрованої як приватне підприємство. Тоді частка в статутному капіталі такої юридичної особи (але не її майно) може належати на праві приватної спільної сумісної власності подружжю;

другий - коли йдеться про єдиний майновий комплекс, тобто про підприємство в розумінні статті 191 ЦК України, яке не передане як вклад юридичній особі, а використовується одним з подружжя без створення юридичної особи, зокрема, як фізичною особою - підприємцем. Тоді майно, яке входить до складу підприємства як єдиного майнового комплексу (але не частка в статутному капіталі майнового комплексу, бо майновий комплекс не може мати статутного капіталу), може належати на праві спільної сумісної власності подружжю.

За такого розуміння Велика Палата Верховного Суду не вбачає суперечностей між позиціями Верховного Суду (Верховного Суду України) та Конституційного Суду України щодо правового режиму спільного майна подружжя, за рахунок якого утворилося майно приватного підприємства» (пункти 8.45.-8.47. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № № 12-71гс20)).

Оскільки спірне нежитлове приміщення використовується ФОП ОСОБА_1 у підприємницькій діяльності без створення юридичної особи, тобто не передавалося у власність юридичної особи, таке майно за встановлених судом обставин, належить на праві спільної сумісної власності подружжю.

Щодо залучення співвідповідача у зустрічному позові

Відповідно до статей 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

У статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до частини першої статті 235 ЦК України удаваний правочин - це правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо цей факт буде встановлено, то відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 665/1530/17 висловлена правова позиція, відповідно до якої у пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з подальшими змінами й доповненнями, роз`яснено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, у таких спорах можуть бути нотаріуси, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

Вважаючи, що укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договором дарування порушено її права, ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом своїх порушених прав, відповідачем у справі визначивши ОСОБА_2 (обдаровуваного, свого чоловіка), який, на її думку, уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири, приховавши такий договір за договором дарування, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . При цьому ОСОБА_3 при розгляді даної справи отримав процесуальний статус третьої особи.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вирішення справи без залучення до участі у справі належного відповідача є порушенням вимог цивільного процесуального законодавства, оскільки суд вирішує питання про права і обов`язки особи, яка не бере участь у справі в належному статусі, тому у порушення принципів рівності сторін та змагальності позбавлена можливості користуватись своїми процесуальними справами.

Так як згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню у зв`язку з незалученням до участі у справі належного відповідача.

Колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника про те, що до подання зустрічної позовної заяви, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не знала ніяких відомостей про продавця квартири, адже після подання до суду першої інстанції відзиву на позовну заяву скаржника з додатками, які містили копії оскаржуваного договору дарування, відповідач за первісним позовом подала до суду заяву про зміну предмету позову, не вказавши при цьому про долучення співвідповідача.

Щодо інших доводів апеляційної скарги

Що ж стосується конфлікту інтересів, які полягають у представленні адвокатом Малека І.В. інтересів сторін даної справи, то Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачає дотримання Правил адвокатської етики як одного з основних професійних обов`язків адвоката.

Правила слугують обов`язковою для використання системою орієнтирів при збалансуванні, практичному узгодженні своїх багатоманітних, іноді суперечливих прав та обов`язків відповідно до статусу, основних завдань адвокатури і принципів її діяльності, визначених Конституцією, Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та іншими законодавчими актами також закріплюють єдину систему критеріїв оцінки етичних аспектів адвоката

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвоката може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з підстав, передбачених Законом.

Стаття 34 «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає види дисциплінарних проступків адвоката, серед яких є і порушення адвокатом вимог несумісності та правил адвокатської етики.

Разом з тим, вищевказані підстави для притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності не відносяться до обов`язкових підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, що передбачені нормами цивільного процесуального законодавства.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Оловятенко О.Ю.,а рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 жовтня 2021 року залишити без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Оловятенко Олена Юріївна залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 жовтня 2021 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2022 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко