РІШЕННЯ

Іменем України

16.06.2022 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Величка О.В.

з участю секретаря судових засідань Старух Ю.М.,

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) про поділ майна, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 24.08.1974 перебувають у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво № 809 від 24.08.1974 року, видане Будинком урочистих подій м. Івано-Франківська). 04.08.2021 року ОСОБА_4 подав позов про розірвання шлюбу (справа № 465/6064/21). За час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем було набуте наступне майно: квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 122,9 кв. м. (згідно свiдоцтва про право власності на квартиру від 18.04.2002 року, виданого на пiдставi розпорядження Франківської районної адмiнiстрації Львiвської міської ради № 488 від 18.04.2002); гараж загальною площею 19,5 кв.м за адресою, АДРЕСА_4 (згідно свідоцтва про право власності на гараж від 18.04.2002 року, виданого на пiдставi розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 488 від 18.04.2002 року); автомобіль Toyota Avensis, номерний знак НОМЕР_1 , 2006 року випуску, об`єм двигуна 1794 (державна реєстрація здійснена на ОСОБА_4 ). Позивач звертає увагу також на те, що у свідоцтві про право власності на гараж від 18.04.2002 року, виданого на пiдставi розпорядження Франківської районної адмiнiстрацiї Львiвської міської ради № 488 від 18.04.2002 вказано, що гараж загальною площею 19,5 кв.м за адресою, АДРЕСА_4 , належить на праві приватної власності ОСОБА_4 . З огляду на зазначене наголошує, що такий гараж був набутий у власність під час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі. Відтак, майно, яке набуте ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в шлюбі та є їхньою спільною сумісною власністю, а саме, квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 122,9 кв.м., гараж загальною площею 19,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_4 , та автомобіль Toyota Avensis 2006 року випуску, підлягає поділу між позивачем та відповідачем у рівних частках незалежно від розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем. Зважаючи на вищевикладене, просить позов задовольнити, здійснити поділ спільного майна подружжя, а судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 02.02.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

28.03.2022 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги визнає частково. Вказує, що вимоги в частині поділу майна подружжя визнає повністю та заперечує вимоги в частині розподілу судових витрат. Зокрема зазначає, що ОСОБА_4 є учасником бойових дій, а тому звільняється від сплати судового збору. Щодо витрат на правову допомогу зазначає, що розмір таких є завищений та не обґрунтований, непропорційним до предмета спору та обсягу наданої правової допомоги. Більше того, в справі відсутні належні докази фактичної оплати послуг.

01.04.2022 року представником позивача подано до суду заяву про зміну позовних вимог. Позивач вважає за необхідне змінити позовну вимогу в частині поділу автомобіля шляхом виплати позивачеві її частки у майні спільної сумісної власності у грошовому еквіваленті. Зокрема, зважаючи на вартість автомобіля, яка згідно із експертного дослідження становить 120 000 грн., просить суд припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_3 на Ѕ частину автомобіля Toyota Avensis, 2006 року випуску, та стягнути з ОСОБА_4 Ѕ частину вартості автомобіля, а саме 60 000 грн.

Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 02.05.2022 року закінчено підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду.

04.05.2022 року представником відповідача подано до суду заперечення на заяву про зміну позовних вимог. Зазначає, що з оцінкою автомобіля, проведеною на замовлення позивача, відповідач не згідний, адже ціна транспортного засобу є завищеною, оскільки автомобіль експертом не оглядався, не брався до уваги фізичний знос автомобіля, його пробіг. Відтак, просить суд відмовити в задоволенні зміненої позовної вимоги про припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_3 на Ѕ частину автомобіля Toyota Avensis, 2006 року випуску, та стягнення з ОСОБА_4 Ѕ частини вартості автомобіля, а саме 60 000 грн., а позовну заяву задоволити в первісній редакції.

Окрім того, 16.06.2022 року представником позивача подано до суду письмові пояснення з приводу проведеної оцінки транспортного засобу, відповідно до яких зазначає, що висновок про ринкову вартість автомобіля, який міститься в матеріалах справи, виданий із грубими порушеннями, а саме: оцінювач згідно вимог п. 51 Національного Стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" не ідентифікував предмет оцінки та відповідно не встановлював чи вихідні дані, а саме інформація, викладена у свідоцтві про реєстрацію ТЗ та інформація в ньому, відповідає об`єкту оцінки, що без візуального огляду предмета оцінки є неможливим. А відповідно, оцінювач без візуального огляду ТЗ не зміг отримати достатньо даних для визначення реальної вартості рухомого майна, зокрема, про фізичний знос автомобіля, що має істотний вплив на його вартість. Оцінювач не використав кілька методів оцінки та підходів для оцінки, а лише обмежився порівняльним методом.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги уточненої позовної заяви, просила такі задовольнити, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та заяві про зміну позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог в первісній редакції не заперечив, однак, заперечив щодо стягнення з відповідача судових витрат та Ѕ вартості автомобіля.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши зібрані у справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 18.04.2002 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 володіють на праві спільної сумісної власності квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно свідоцтва про право власності від 18.04.2002 року ОСОБА_4 володіє на праві приватної власності гаражем № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_4 .

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, ОСОБА_4 належить автомобіль Toyota Avensis, 2006 року випуску, дата державної реєстрації - 03.01.2006 року.

Відповідно до висновків ТОВ «Експертно - оціночна компанія «Метр», ринкова вартість гаража № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_4 , складає 60 000 грн., а квартири за адресою: АДРЕСА_2 , - 530 000 грн.

В судовому засіданні також встановлено, що сторони розривають шлюб, у зв`язку із чим до суду подано позовну заяву. Вказана обставина відповідачем не заперечувалася.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 36 СК України визначено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно із ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 2 ст. 69, ч. 1 ст. 71 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи часткове визнання відповідачем ОСОБА_4 позову, належність сторонам на праві спільної сумісної власності спірної квартири та гаража, які набуті ними у період їхнього перебування в шлюбі, суд дійшов висновку, що позовна заява в частині поділу між сторонами квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 122,9 кв. м., та гаража № НОМЕР_2 , загальною площею 19,5 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , підлягає задоволенню.

Що стосується зміненої вимоги позивача про припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_3 на Ѕ частину автомобіля Toyota Avensis, 2006 року випуску, та стягнення з ОСОБА_4 Ѕ частини вартості автомобіля, а саме 60 000 грн., суд зазначає, що висновок про ринкову вартість автомобіля Toyota Avensis, 2006 року випуску, відповідно до якого вартість автомобіля становить 120 000 грн., не може вважаться належним доказом реальної вартості автомобіля на момент подання позову до суду, адже, як зазначено у висновку, метою використання оцінки є визначення розміру судового збору. Окрім того, відсутня інформація про вартість автомобіля з урахуванням його фізичного зносу на момент проведення оцінки та стороною позивача не надано сертифіката суб`єкта оціночної діяльності, який би підтверджував повноваження ТзОВ "Центр-Експерт-Груп" на здійснення практичної оціночної діяльності та спеціалізацію вказаного су`бєкта і дозволені йому напрями оцінки майна.

Зважаючи на вищевикладене, суд доходить висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача половини вартості автомобіля, оскільки вартість такого на момент звернення до суду суд вважає встановленою неналежно.

Стосовно заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України).

Вирішуючи питання про стягнення з позивача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст.3, ст.59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

За змістом положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Так, на підтвердження наведених аргументів про стягнення судових витрат позивачем надано суду: договір-доручення про надання правової допомоги від 19.11.2021 року № 1704, укладений між Адвокатським об`єднанням «Лемеха та Партнери» та ОСОБА_3 ; акт виконаних робіт згідно договору від 19.11.2021 року № 1704 на загальну суму 10 000 грн., які складаються з: підготовки та подання позовної заяви, участь в судових засіданнях, підготовки заяви про зміну позовних вимог, клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу; меморіальний ордер № @2PL268290 від 22.11.2021 року.

З приводу наведеного приймається до уваги те, що суд не має права втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Водночас, в силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. В пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З огляду на наведене та приймаючи до уваги характер спірних правовідносин, складність справи, часткове задоволення позовних вимог, співмірність понесених витрат із ціною позову, значення справи для позивача, вимоги розумності і справедливості, суд, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача про стягнення судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу, в розмірі 6000 грн. Зазначений розмір витрат на правову допомогу суд вважає належним та співмірним із характером правовідносин та складністю справи.

Окрім того, з відповідача на користь позивача в силу вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню 5900 грн. 00 коп. сплаченого судового збору, оскільки судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Що стосується твердження представника відповідача про відсутність підстав для стягнення з відповідача судових витрат у зв`язку із тим, що ОСОБА_4 є учасником бойових дій, суд зазначає наступне.

Вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону України № 3674-VI "Про судовий збір" суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статтей 12, 22 Закону України № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Законом № 3674-VI звільнення від сплати судового збору осіб, які мають такий статус, обмежено справами, пов`язаними з порушенням їхніх прав. Тобто, встановлені цим Законом положення стосуються випадків звернення до адміністративного суду за захистом прав, пов`язаних винятково зі статусом учасника бойових дій, і не поширюються на подання позовних заяв до суду із вимогами, що виходять за межі таких спірних правовідносин.

Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону. При цьому, серед них немає права на звернення до суду зі звільненням від сплати судового збору з вимогами, подібними до тих, з якими позивач звернувся у цій справі.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19 і Верховний Суд не вбачає підстав для відступу від неї.

Вказана позиція також підтверджена в постанові Верховного Суду від 26.05.2022 року у справі № 640/14577/20.

Відтак, оскільки спір про поділ майна подружжя не випливає із безпосереднього захисту статусу відповідача як учасника бойових дій, суд доходить переконання про те, що судові витрати підлягають стягненню саме з відповідача.

Враховуючи наведене та на підставі ст.ст. 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) про поділ майна, набутого у шлюбі, - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 122,9 кв. м.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 (одну другу) частину гаража №ХІІІ, загальною площею 19,5 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 5900 (п`ять тисяч дев`ятсот) грн. 00 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 6000 (шість тисяч) грн. 00 коп. витрат на правову допомогу.

В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27.06.2022 року.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 .

Суддя Величко О.В.