Єдиний унікальний номер 722/975/20
Номер провадження 2/722/6/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2022 року Сокирянський районний суд Чернівецької області

в складі:

головуючого судді Унгуряна С.В.

секретаря Ткач Н.П.

з участю:

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3

та її законного представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Сокиряни цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , в інтересах якої діє її законний представник ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Сокирянська міська рада Дністровського району Чернівецької області про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Радамовський М.М., діючи в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_3 , 2006 року народження, в інтересах якої діє її законний представник ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Сокирянська міська рада про визнання заповіту недійсним.

На обгрунтування позовних вимог представник позивачки посилався на те, що 04.08.2015 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Твердушкіним Р.Д. за реєстровим № 1349, яким заповіла позивачці ОСОБА_1 належну їй на праві приватної власності земельну ділянку загальною площею 1,2312 га, за кадастровим номером :03:001:0629, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Романковецької сільської ради, а її неповнолітній онуці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , все інше майно, що буде належати на день її смерті.

Оскільки ОСОБА_5 була не писемною та не могла власноручно розписатись, на її особисте прохання та за її дорученням, в присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , текст зазначено заповіту підписала ОСОБА_8 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 заповідач ОСОБА_5 померла.

Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається із земельних ділянок сільськогосподарського призначення та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_5 , з метою прийняття спадщини та оформлення свідоцтва про право на спадщину на зазначене в заповіті майно, позивачка звернулась до приватного нотаріусу Сокирянського районного нотаріального округу Гапчука В.В. із заявою про прийняття спадщини, де надала оригінал заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Твердушкіним Р.Д. від 04.08.2015 року .

Проте, нотаріус повідомив позивачку, що у матеріалах справи міститься інший заповіт ОСОБА_5 , посвідчений 28.12.2019 року секретарем Романковецької сільської ради Яковенко А.В. за реєстровим №312, в якому ОСОБА_5 все належне їй на день смерті майно заповіла виключно своїй онуці ОСОБА_3 .

Оскільки покійна ОСОБА_5 не була писемною, не вміла читати і писати, а тому вважає, що вона не могла особисто прочитати у голос та розписатись у складеному 28.12.2019 року заповіті.

Враховуючи викладене, вважає, що заповіт від 28.12.2019 року був посвідчений секретарем Романковецької сільської ради Яковенко А.В. з порушенням вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994 року №22/5, а тому є недійсним.

Просила визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідчений 28.11.2019 року секретарем Романковецької сільської ради Яковенко А.В. за реєстровим №312.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному об`ємі та з викладених у позовній заяві підстав просили їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 та її законний представник ОСОБА_4 в судовому засіданні заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги не визнали та просили у їх задоволенні відмовити. При цьому, суду пояснили, що покійна ОСОБА_5 дійсно була не писемною та не вміла читати, однак у заповіті підписалася особисто. Вказані обставини їм відомі, оскільки під час посвідчення заповіту вони також були присутні. Перед підписанням заповіту, його зміст покійній ОСОБА_5 було зачитано сільським головою с.Романківці, після чого вона його підписала. Оскільки заповіт було підписано особисто покійною ОСОБА_5 та зачитано їй його зміст, вважають, що відсутні підстави для визнання його недійсним.

Свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в судовому засіданні підтвердили, що покійна ОСОБА_5 за життя була не писемною та не вміла читати, про що їм особисто повідомляла. Крім цього свідки пояснили, що 04.08.2015 року вони були присутні під час посвідчення приватним нотаріусом заповіту, яким ОСОБА_5 на випадок своєї смерті заповіла своє майно на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . У їх присутності текст вказаного заповіту було зачитано ОСОБА_5 та одним із свідків підписано.

Свідок ОСОБА_7 також пояснила, що вона 04.08.2015 року також була присутня під час посвідчення приватним нотаріусом довіреності від імені ОСОБА_5 та яку нею було підписано у зв?язку з її неписемністю.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні також підтвердила ті обставини, що покійна ОСОБА_5 за життя була не писемною та не вміла читати та рахувати, у зв?язку з чим вона, працюючи на той час листоношею, видавала належну ОСОБА_5 пенсію ОСОБА_1 на підставі наявної у неї довіреності.

Заслухавши пояснення та доводи учасників справи, показання свідків, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що згідно заповіту від 28.11.2019 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Романковецької сільської ради Сокирянського району Чернівецької області Яковенко А.В. та зареєстрованого в реєстрі №312, всі права та обов`язки, які належать на момент складення цього заповіту, а також ті права та обов?язки, які можуть належати у майбутньому, та усе майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати на день смерті, ОСОБА_5 заповіла своїй онуці ОСОБА_3 2006 р.н.

З тексту заповіту вбачається, що заповіт ОСОБА_5 прочитаний уголос заповідачем і власноручно підписаний нею у присутності секретаря виконкому (а.с.8).

Визначення заповіту міститься в ч.1 ст.1233 ЦК України, а саме це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до приписів ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому (ч.1 ст.1236 ЦК України).

Статтею 1251 ЦК України визначено, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Згідно з положеннями ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу.

Стаття 207 ЦК України визначає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Згідно з абз.3 ч.2 ст.1248 ЦК України якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

В силу ч.1 ст.1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Стаття 56 ЗУ «Про нотаріат» визначає, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого КМУ.

Згідно п.п.1 п.1 Розділу IIІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 року №3306/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.11.2011 року за №1298/20036, посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти.

Відповідно до п.п.1.4. п.1 Розділу ІІІ вказаного Порядку при посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності.

Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 Цивільного кодексу України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування.

Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем.

Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.

Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків.

Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними у пункті 2.6 розділу II цього Порядку.

Згідно п.2.3. Розділу ІІ вказаного Порядку у разі, якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт чи заяву, підписується інша фізична особа, посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Копія документа, за яким встановлюється особа, долучається до примірника документа, який залишається у справах органу місцевого самоврядування.

Таким чином, законодавець розрізняє відмінності у випадках, коли заповідач не може підписати заповіт та коли останній не може його прочитати, наслідки чого регулюються різними нормами та відмінні за порядком укладення.

Так, із пояснень сторін та показань свідків встановлено, що покійна ОСОБА_5 за життя була не писемною та не вміла читати і рахувати.

Вказані обставини також підтверджуються нотаріально посвідченим заповітом ОСОБА_5 від 04.08.2015 року, який у зв?язку із її неписемністю, посвідчувався нотаріусом в присутності обраних особисто заповідачкою двох свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також підписувався його текст на особисте прохання заповідачки, за її дорученням та у її присутності іншою особою - ОСОБА_8 (а.с.9).

Крім цього, зазначені обставини підтверджуються нотаріально посвідченою довіреністю Татко М.В. від 04.08.2015 року, яка у зв?язку із її неписемністю, була підписана замість ОСОБА_5 іншою особою ОСОБА_7 (а.с.7).

Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, які встановлені судом на підставі належних і допустимих доказів, суд приходить до висновку, що в момент складення заповіту недотримано вимог порядку його укладення та посвідчення, оскільки враховуючи те, що заповідач не могла ні прочитати, ні підписати оскаржуваний заповіт, то його підписання повинно було бути здійснено іншою особою, а його посвідчення у присутності двох свідків, як того вимагає ЦК України, ЗУ «Про нотаріат» та «Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування».

Оскільки заповіт посвідчено з порушенням, то наступають наступні наслідки.

Відповідно до ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Поняття «нікчемність правочину» застосовується у статтях 27, 215 ЦК України.

В силу ст.27 ЦК України нікчемним є правочин, який обмежує можливість фізичної особи мати незаборонені законом цивільні права і обов`язки.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Згідно ст.215 ЦК України встановлений зв`язок між поняттями «нікчемний» та «недійсний, тобто недійсним є заповіт якщо його недійсність передбачена законом (нікчемний заповіт).

Аналіз статей 204 і 215 ЦК свідчить, що законодавцем обраний підхід, при якому оспорюваність договору конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність договору має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого договору як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК). Тобто існують причини для спору з приводу дійсності правочину, який оспорюється. Вони можуть бути досить різноманітні: помилка (ст. 229 ЦК), обман (ст. 230 ЦК), насильство (ст. 231 ЦК) та інші дефекти. У ЦК окремо регулюються певні підстави для оспорювання правочинів (статті 222, 223, 225, 227, 229233, 234, 235), але вичерпний перелік підстав не міститься. Це означає, що будь-який правочин можна оспорити, якщо він не відповідає загальним вимогам чинності правочину (ст. 203 ЦК України).

Оспорюваність правочину втілюється у так званій «віртуальній» недійсності[5], коли перелічуються тільки найбільш типові підстави для оспорюваності (наприклад, статті 222, 223, 225, 227, 229233, 234, 235 ЦК України). При цьому дозволяється оспорювання правочину шляхом пред`явлення позову про недійсність також з інших підстав. Іноді вони додатково вказуються (наприклад, ч. 3 ст. 668 ЦК України), але в цілому допускається й у разі порушення імперативних цивільно-правових норм, закріплених в актах цивільного законодавства, інтересів держави і суспільства, його моральних засад.

Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК). До них, зокрема, відносяться договори вчинені: з порушенням вимог про нотаріальне посвідчення правочину (ст. 220); малолітньою особою, у разі відсутності подальшого схвалення правочину її законними представниками (ч. 2 ст. 221); без дозволу органу опіки і опікування (ч. 1 ст. 224) та інші (наприклад, ч. 3 ст. 719, ч. 2 ст. 981, п. 3 ч. 1 ст. 993, ст. 1055, ст. 1059, абз. 2 ч. 2 ст. 1107). Відсутність необхідності звертатися до суду з позовом про визнання нікчемного правочину недійсним повністю логічна. Адже в суді нічого доводити або оспорювати, тому що наявність порушень недотримання норм закону очевидне, і як наслідок очевидна й нікчемність.

Нікчемність правочину втілюється в «текстуальній» недійсності, тому що вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може виражатися, зокрема, в формулюваннях: «нікчемний», «є недійсним».

Наприклад, ВС вказав, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч.2 ст.215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків (тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків). У доктрині та судовій практиці тривалий час існували дискусії щодо допустимості позову про визнання недійсним нікчемного правочину (негаційного позову). Аргументи на підтримку існування висловлювалося те, що: окремі позови направлені тільки на констатацію факту, який існує незалежно від рішення суду; рішення суду прийняте за негаційним позовом лише констатує нікчемність правочину, адже вона встановлена в нормі закону. Недопустимість негаційного позову пояснювалася тим, що при оспорюванні має існувати предмет оспорювання (договір/правочин). Проте при пред`явленні позову про визнання недійсним нікчемного правочину «предмет» оспорювання відсутній, у зв`язку з тим, що нікчемність правочину передбачена імперативною нормою закону. Велика Палата Верховного Суду висловилася на підтримку недопустимості пред`явлення негаційного позову.

За наведеного та з урахуванням викладених обставин справи, суд вважає, що оскаржуваний заповіт в силу закону є нікчемним, а визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони, або іншої заінтересованої особи не є належним способом захисту прав, оскільки такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Така позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17.

Оскільки судом встановлені обставини того, що заповіт було посвідчено з порушенням вимог закону, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, так як задоволення позову ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним не призведе до відновлення порушеного права останньої.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Статтею 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Представник позивачки ОСОБА_2 у поданій 10.05.2022 року до суду заяві повідомив, що усі докази, які підтверджують розмір понесених позивачкою витрат на правничу допомогу будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне для вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу призначити судове засідання, надавши представнику позивачки строк п`ять днів з дня ухвалення рішення суду для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст.4, 12, 76, 77, 79-82, 89, 141, 142, 206, 211, 247, 258-259, 263, 265, 268, 273, 279, 352, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , в інтересах якої діє її законний представник ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Сокирянська міська рада Дністровського району Чернівецької області про визнання заповіту недійсним відмовити.

Для вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу призначити судове засідання на 14.00 год. 05 липня 2022 року у приміщенні Сокирянського районного суду Чернівецької області за адресою: м.Сокиряни, вул.Шевченка,7 Чернівецької області.

Надати позивачці та її представнику строк п`ять днів з дня ухвалення рішення суду для подання доказів щодо розміру понесених позивачем судових витрат, пов?язаних із розглядом справи.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Сокирянський районний суд Чернівецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В.Унгурян

Повне судове рішення складено 27.06.2022 року.