Справа № 210/458/22
Провадження № 2/210/924/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 червня 2022 року Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Літвіненко Н.А. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у будинку АДРЕСА_1 позивач мешкає з 2000 року на правах приватної власності. Разом з позивачем у зазначеному домі з 2002 року зареєстрований її син - ОСОБА_2 , 1982 року народження. Будинок на праві приватної власності належить позивачу, згідно договору купівлі-продажу від 11.08.2000 року. Комунальні послуги сплачує також позивач. Приблизно з початку 2021 року у позивача з сином почали різнитися погляди на життя, що призводило до сварок між ними та його сім`єю. Через це син зібрав всі власні речі і поїхав від неї у невідомому їй напрямку, висловлюючи намір постійного окремого проживання. З часом позивач від знайомих сина дізналася, що у нього є інша жінка, в якої він проживає. Приблизно два місяці тому син дзвонив, у розмові позивач запитала, чи повернеться він до неї. Син відповів, що часу і бажання на це у нього немає, ніяких претензій щодо проживання у будинку він не висловлював. Після того позивач з сином не розмовляла. Засобів зв`язку на сьогодні з сином немає. Перешкод у користуванні своїм житловим приміщенням позивач сину не чинила. Він добровільно визначив собі інше місце проживання і житловим приміщенням позивача він не користується. Таким чином, з початку 2020 року по теперішній час відповідач у будинку позивача не проживає, будь-яких претензій щодо проживання у будинку чи вселення в нього не заявляє, але добровільно знятись із реєстрації за цією адресою не бажає. Відповідач не несе будь-яких витрат по оплаті комунальних послуг. Крім того, що позивач сплачувала комунальні платежі під час проживання відповідача в будинку, вона змушена нести витрати по оплаті поточних платежів, які нараховуються і на відповідача. Це завдає їй значних матеріальних проблем. З огляду на вище наведене, у позивача є всі підстави стверджувати, що відповідач вибув з початку 2020 року на інше постійне місце проживання, тому позивач просить суд визнати відповідача - ОСОБА_2 , 1982 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , через вибуття на інше постійне місце проживання.

Ухвалою від 02.05.2022 року суд вирішив питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Відповідачу направлялась позовна заява з додатками та копія ухвали про прийняття до розгляду та відкриття провадження за адресою місця реєстрації. Вказане повернулось на адресу суду з відміткою «вручено особисто».

Станом на 23.06.2022 року відповідачем відзиву не надано.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Положеннями ч. 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою по АДРЕСА_1 (а.с.5-6).

Крім того, позивач ОСОБА_3 , згідно договору купівлі-продажу від 11.08.2000р. придбала житловий будинок з земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 отже є власником вищезазначеного житла (а.с.10-11).

Крім того, згідно довідки Відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому відповідач ОСОБА_2 , 08.05.1982 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 23.12.2002р. по теперішній час (а.с.8,17).

Як вбачається з наявного в матеріалах справи акту про фактичне не проживання особи (осіб) в житловому приміщенні від 24.01.2022 року, засвідченого головою квартального комітету № 21, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з травня 2021 року по теперішній час не проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4).

Частиною 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачена непорушність права власності, в тому чисті те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї родини.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно з п. 39 Постанови, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 як член сім`ї власника житла, фактично не проживає за місцем своєї реєстрації без поважних причин понад строки, визначені ст. 405 ЦК України, чим обмежує право позивача на власність та вільне розпорядження нею, а тому суд вважає, що позов в частині визнання ОСОБА_2 втратившим право користування житлом необхідно задовольнити.

Крім того, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 992,40 грн.

На підставі викладеного й керуючись ст.ст. 316, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 23, 76, 80, 81, 258, 259, 263 - 265, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь позивача, ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 992,40 (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок).

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя: Н. А. Літвіненко