ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/940/22 Справа № 179/1775/20 Головуючий у першій інстанції: Ковальчук Т. А. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 червня 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,

при секретарі Сахарову Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 . В будинку позивача зареєстрований його зять ОСОБА_1 . Сімейне життя відповідача з донькою позивача ОСОБА_4 не склалося, разом вони не проживають, сімейні відносини не підтримують. На даний час відповідач не проживає в будинку позивача. ОСОБА_3 вважає, що реєстрацією місця проживання в його будинку відповідача порушуються його права, як власника. Тому позивач, посилаючись на положення ст.ст. 316, 317, 386, 391 ЦК України, просив визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в житловому будинку по АДРЕСА_1 та усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом зняття з реєстрації місця проживання відповідача.

Заочним рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2021 року позов задоволено. Вирішено усунути перешкоди в здійсненні ОСОБА_3 , як власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , права користування та розпорядження майном, шляхом зняття з реєстрації із вказаного будинку ОСОБА_1 . Додатковим рішенням від 17 грудня 2021 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування матеріального закону, порушення норм процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовою розпискою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 від 15.03.2022 року (а.с. 223), а також рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток позивачу та відповідачу, які долучені до матеріалів справи (а.с. 229, 230). Від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшло клопотання від 07.06.2022 року про розгляд справи без участі апелянта та його представника. Від ОСОБА_3 07.06.2022 року також надійшла заява про розгляд справи без його участі.
Позивач та відповідач зареєстровані як такі, що проживають на території Дніпропетровської області. На день розгляду даної справи на території Дніпропетровської області не ведуться активні бойові дії, що свідчить про те, що поточна обстановка у даному регіоні є стабільною. У даній справі питання права не становлять особливої складності. Судовий захист повинен відповідати умовам процесуальної економії, враховуючи, що пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами. З урахуванням викладеного вище, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників процесу.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що позивач ОСОБА_3 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 18.04.2017 року №631, посвідченого приватним нотаріусом Магдалинівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №85271028 від 18.04.2017 року (а. с. 5, 6-7).

Згідно змісту позовної заяви, відповідач був зареєстрований та проживав у вказаному вище житловому будинку, як чоловік дочки позивача. Відповідач дані факти визнає, згідно змісту апеляційної скарги.

Встановлено, що відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 20.11.2015 року; доказів розірванню шлюбу суду не надано. Вказані особи мають малолітню дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Викладені факти підтверджуються копією рішення Магдалиніскького районного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2020 року у справі №179/1336/20 про стягнення аліментів (а.с. 80 83).

Позивачем надано копію акту обстеження матеріально-побутових умов життя ОСОБА_4 від 25.01.2021 року за адресою по АДРЕСА_1 , складеного депутатом Магдалинівської селищної ради, відповідно до якого перевіркою встановлено, що ОСОБА_4 проживає з донькою ОСОБА_5 , 2016 року народження; ОСОБА_1 на даний час не проживає (а.с. 79). Акт, який підписаний одноособово депутатом селищної ради, не містить даних щодо джерела інформації про факт непроживання відповідача.

Згідно довідки виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради №2489 від 16.11.2020 року, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою по АДРЕСА_1 (а. с. 11). У вищевказаній довідці також зазначено, що відповідач за зазначеною адресою на даний час не проживає; довідка не містить даних щодо джерела інформації про факт непроживання відповідача.

Згідно змісту позовної заяви, позов у даній справі заявлений з підстав ст.ст. 316, 317 386, 391 ЦК України.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Судом також встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 42,8 кв.м., житловою площею 25,8 кв.м., має три окремі житлові кімнати площами 6,19 кв.м., 8,12 кв.м. та 11,49 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорту на житловий будинок від 12.07.2011 року (а.с. 8-100.
Позивач зареєстрований не у спірному житловому будинку, а за іншою адресою по АДРЕСА_2 , згідно копії його паспорту серії НОМЕР_1 (а.с. 4).

Згідно довідки ВЧ НОМЕР_2 від 15.01.2021 року №, ОСОБА_1 у період з 15.03.2020 року по 17.07.2020 року, з 10.08.2020 року по 25.11.2020 року безпосередньо брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях (а.с. 55).

Позивачем не наведено обгрунтування та не представлено належних і допустимих доказів на підтвердження доводів щодо створення відповідачем перешкод позивачу у користуванні спірним нерухомим майном, враховуючи, що позивач не проживає у спірному житлі (зареєстрований за іншою адресою).

Крім того, як встановлено судом, до пред`явлення позову у даній справі (позов пред`явлений ОСОБА_3 20.11.2020 року, що підтверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на першому аркуші позовної заяви (а.с. 2)) відповідач був фактично відсутній за адресою свого зареєстрованого місця проживання з поважної причини, у зв`язку із участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії щодо України у період з 15.03.2020 року по 17.07.2020 року та з 10.08.2020 року по 25.11.2020 року.

Позивачем не обґрунтовано та не доведено яким чином самий лише факт реєстрації місця проживання відповідача перешкоджає позивачу у володінні та користуванні спірним житлом.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.
Таким чином, під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації.
Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 465/2559/14-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 2/0808/1282/2012.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За положеннями пункту 6 частини 1 статті 24 Закону України Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні, орган реєстрації (виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, який на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради, забезпечує формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи) вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, позовна вимога про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом зняття з реєстрації місця проживання відповідача, є неефективним способом захисту порушеного права, адже зняття з реєстрації місця проживання особи можливе на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житлом, або виселення.
Колегія наголошує, що, згідно змісту позовної заяви, позов не заявлений за нормами статті 405 ЦК України, відповідних положень Житлового кодексу.
Ні у позовній заяві, ні у судових засіданнях позивачем не наведено належного обгрунтування та не доведено наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням.
Крім того, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача про слухання справи судом першої інстанції. Матеріали справи не містять доказів належного повідомлення відповідача, належного виконання місцевим судом положень статтей 130-131 ЦПК України.

Наявна у матеріалах справи довідка про доставку смс-повідомлення від 06.09.2021 року не містить прізвище, найменування посади та підпису відповідальної особи, яка сформувала таку довідку (а.с. 165). Крім того, у матеріалах справи відсутня заявка ОСОБА_1 про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення, відповідно до абзацу 1 розділу 2 Порядок надсилання текстів судових повісток Порядку надсилання учасникам судового процесу (кримінального провадження) текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом ДСА від 01.06.2013 №73.

Направлена місцевим судом судова повістка ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку повернулась без вручення адресату з відміткою неправильно зазначена (відсутня) адреса, що не є належним повідомленням відповідача про слухання справи в розумінні статтей 130-131 ЦПК України (а.с. 164-166).

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги, що позивачем не наведено належного правового обгрунтування щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , належні докази не представлені; враховуючи, що вимога про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття відповідача з реєстрації у спірному будинку є неефективним способом захисту; встановивши, що позивачем не доведено факту створення відповідачем перешкод позивачу у користуванні зазначеним вище будинком; враховуючи підстави та обґрунтування заявленого позову, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову, необхідність скасування оскаржуваного рішення з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач не позбавлений можливості, на захист своїх прав та законних інтересів, звернутись до суду з іншим позовом, за іншого обгрунтування.
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2021 року та додаткове рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова