ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2022 року м. Чернівці

Справа № 715/1962/14

Провадження №22-ц/822/417/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Литвинюк І.М.,

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.,

секретар Петранюк Ю.Т.,

учасники справи:

позивач Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , на заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03 листопада 2014 року, головуючий у І-й інстанції Цуренко В.А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 07 червня 2005 року між позивачем і відповідачем ОСОБА_4 укладено кредитний договір №150, згідно з умовами якого ОСОБА_4 надано кредит в розмірі 20 000 доларів США із сплатою відсотків 12% на рік. ОСОБА_4 свої зобов`язання за кредитним договором №150 не виконала, у зв`язку із чим станом на 23 квітня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 16 914,54 доларів США, що в еквіваленті складає 190 245,51 грн та 28 474,86 грн, у тому числі: 10 232,67 доларів, що в еквіваленті становить 115 091,47 грн заборгованості за кредитом; 6681,87 доларів, що в еквіваленті становить 75 154,04 грн заборгованості за відсотками; 15 882,62 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту; 12 592,24 пені за несвоєчасне повернення відсотків.

Просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 16 914,54 доларів США, що за курсом НБУ станом на 23 квітня 2014 року становить 190 245,51 грн та 28 474,86 грн пені, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03 листопада 2014 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором №150 від 07 червня 2005 року в розмірі 16 914,54 доларів США та 28 474,86 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

На заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03 листопада 2014 року ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до зміни прізвища ОСОБА_4 , подала апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Посилається на те, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, оскільки суд під час розгляду даної справи неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

Зазначає, що позовні вимоги банку не підлягають задоволенню, оскільки заявлені з пропуском позовної давності. Судом першої інстанції здійснено заочний розгляд справи за відсутності відомостей про належне повідомлення відповідача про час, дату та місце її розгляду, внаслідок чого вона не мала можливості скористатися правом на подачу заяви про застосування позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Матвійчук М.З., який представляє інтереси АТ «Альфа-Банк», просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначає, що доводи апелянта про пропуск позивачем строків позовної давності є необґрунтованими, оскільки згідно з п.1.1.2 Кредитного договору кінцевим терміном повернення заборгованості є 01 червня 2012 року, а тому строк позовної давності не пропущено. Позовна давність повинна обчислюватись з моменту закінчення строку, на який було надано кредит, або з моменту отримання споживачем вимоги про дострокове погашення заборгованості (якщо порушення умов договору не було усунуто протягом 60-ти днів, як це передбачено ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так само кредитор вправі був після закінчення строку дії договору нараховувати відсотки, оскільки згідно з п. 3.3.9 Кредитного договору позичальник зобов`язаний погашати кредит із нарахованими відсотками за фактичний час його використання.

Дії позичальника є недобросовісними, оскільки вона не повідомляла кредитора ні про зміну місця проживання, ні про зміну прізвища та імені, що свідчить про те, що позичальник діяла з наміром завдати шкоди кредитору і ухилитись від виконання своїх зобов`язань, що суперечить принципу добросовісності, закріпленого в ст. 13 ЦК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції, керуючись статтею 367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 07 червня 2005 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено договір кредиту №150, за умовами якого банк надав відповідачці у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, платності, строковості та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 20 000 доларів США зі сплатою 12% річних.

Також встановлено, що станом на 23 квітня 2014 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 10 232, 67 доларів США, що еквівалентно становить 115 091,47 грн, за відсотками 6681,87 доларів США, що еквівалентно становить 75 154,04 грн. Також станом на 23 квітня 2014 року позичальнику нараховано 15882,62 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту та 12 592,24 грн пені за несвоєчасне повернення відсотків. При проведенні розрахунку заборгованості кредитором враховано офіційний курс гривні по відношенню до долара США, встановлений НБУ станом на 23 квітня 2014 року, який становив 11,2475 грн за 1 долар США.

Згідно з частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За вимогами статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 статті 1048 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, апелянт вважає, що вказане заочне рішення підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні позовних вимог, оскільки позов заявлено з пропуском позовної давності, враховуючи, що останній черговий платіж на виконання кредитного договору був здійснений відповідачем 22 грудня 2008 року, тобто за 5 років 7 місяців і 7 днів до звернення позивачем до суду за захистом своїх порушених прав. Розмір заборгованості не оспорюється.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії» ).

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-190цс14 від 21 січня 2015 року та № 61-1252св17 від 7 лютого 2018 року).

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Крім того, відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15.

Верховний Суд України виклав подібну правову позицію й у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-3063цс16, вказавши, що суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як зазначалося вище, доводами апеляційної скарги є наявність в матеріалах справи належних та допустимих доказів неналежного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи, внаслідок чого вона не мала можливості скористатися правом на подачу заяви про застосування позовної давності.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 317/3698/15-ц (провадження № 61-19795св18), постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14, якщо відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участь у такому розгляді, то це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Згідно з наведеними правовими висновками апеляційний суд вправі вирішувати питання про застосування позовної давності за заявою відповідача, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участь у такому розгляді, проте у разі, якщо про застосування позовної давності відповідач заявив під час подання заяви про перегляд заочного рішення у справі.

Як встановлено судом першої інстанції і вбачається з матеріалів справи, відповідачка отримала від суду першої інстанції повістки з викликом у судові засідання, призначені на 09:30 год. 22 вересня 2014 року та 03 листопада 2014 року, а отже, ОСОБА_5 було відомо про розгляд справи судом першої інстанції відповідно до правил частини третьої статті 130 ЦПК України, що підтверджується розписками про вручення поштового відправлення особисто ОСОБА_4 про виклик до суду (а.с. 46, 49).

Посилання апелянта на зміну відповідачкою прізвища та імені на « ОСОБА_1 » не дають підстав для висновку про неотримання відповідачкою поштової кореспонденції, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є одна й та сама особа, про що також зазначено і в апеляційній скарзі.

Крім того, про зміну імені, прізвища та місця проживання ОСОБА_1 банк не повідомляла, що суперечить пункту 3.3.13 Кредитного договору, відповідно до якого позичальник зобов`язаний протягом двох робочих днів повідомляти кредитора про зміну місця проживання, місця роботи, номерів телефонів, прізвища та імені тощо.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 вважається повідомленою про розгляд справи судом першої інстанції, а тому мала можливість заявити про застосування позовної давності у суді першої інстанції до постановлення цим судом рішення.

Отже, дізнавшись про розгляд справи судом першої інстанції за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідачка не скористалася своїм правом заявити про застосування позовної давності, а тому втратила таке право у апеляційному суді.

На переконання Верховного Суду (постанова Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 760/14479/13-ц (провадження № 61-1715ск18)), забезпечення дотримання меж реалізації сторонами їх процесуальних прав та обов`язків не призведе до порушення принципу рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права, а сприятиме забезпеченню добросовісного використання сторонами наданих їм законом прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 760/14479/13-ц (провадження № 61-1715ск18)).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого рішення з наведених в апеляційній скарзі підстав, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03 листопада 2014 року без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03 листопада 2014 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 29 червня 2022 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак