1Справа № 332/2895/21 2/335/753/2022
РІШЕННЯ
29 червня 2022 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Апаллонової Ю.В.,
за участю секретаря судового засідання Якимової О.С.,
представника відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» про відшкодування моральної шкоди пов`язаної з виконанням трудових обов`язків,
У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» про відшкодування моральної шкоди пов`язаної з виконанням трудових обов`язків, в розмірі 130000,00 грн.
В обґрунтування своїх доводів позивач в позові зазначив, що він працював на Акціонерному товаристві «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» електролізника розплавлених солей електролізного цеху з 28.06.1995 року по 01.10.2003 р. Загальний стаж роботи 32 роки 01 місяць, стаж роботи за професією електролізника розплавлених солей 08 років 03 місяці. Звільнений за власним бажанням у зв`язку з переходом на ПраТ`Дніпроспецсталь». Умови праці на робочому місті не відповідали безпечним стандартам. Згідно акту розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання від 05 листопада 2020 р., за яким встановлено діагноз: 1) хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (токсико-пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії група В. ЛН другого ступеня. 2) Радикулопатія білатеральна попереково-крижова L5-S1з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим синдромом, периферичним нейросудинним синдромом, нейродистрофією у вигляді остероартрозу у поєднанні з пері артрозами колінних суглобів (ПФ другого ступені). 3) Нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху).
Згідно з актом хвороба виникла внаслідок впливу шкідливих виробничих факторів. Висновком МСЕК від 30.11.2020р. позивачу встановлено 60 % втрати професійної працездатності, позивачу встановлена третя група інвалідності безстроково.
На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь у якості відшкодування моральної шкоди у розмірі 130000,00 грн.
Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якій позовні вимоги не визнав, зазначивши, що доводи, які наводить позивач у позовній заяві ґрунтуються тільки на припущеннях та власному баченні без прив`язки до характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо) при визначенні розміру заявленої моральної шкоди та нічим не підтверджуються, а позивач самостійно з власної ініціативи продовжував довгий час працювати у важких умовах праці, тим самим з власної ініціативи допускав погіршення свого здоров`я, оскільки такі обставини не звільняють роботодавця від виконання ним обов`язку щодо створення безпечних та нешкідливих умов праці, забезпечення яких покладається на власника або уповноважений ним орган.
В судове засідання позивач не з`явився, повідомлений належним чином, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у його відсутність.
Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечує, надав пояснення аналогічні письмовим поясненням та відзиву, який наявний в матеріалах справи і просить у позові відмовити.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював на Акціонерному товаристві «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» електролізника розплавлених солей електролізного цеху з 28.06.1995 року по 01.10.2003 р. Загальний стаж роботи 32 роки 01 місяць, стаж роботи за професією електролізника розплавлених солей 08 років 06 місяців 18 днів. Звільнений за власним бажанням у зв`язку з переходом на ПраТ «Дніпроспецсталь», вальцювальник стану гарячого прокату та посадчик металу, загальний стаж роботи 05 років 08 місяців, що підтверджується записами у трудовій книжці і не заперечується відповідачем. Крім того, позивач працював на ТОВ «Запорізький Титано-магнієвий комбінат» на посаді плавильника з 15.02.2011 р. по 16.05.2018 р. Загальний стаж роботи 32 роки 01 місяць, стаж роботи за професією 07 років 03 місяці. Звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується записами у трудовій книжці.
Умови праці на робочому місті не відповідали безпечним стандартам. 05.11.2020р. було складено акт розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4, за яким встановлено діагноз: «1) хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (токсико-пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії група В. ЛН другого ступеня. 2) Радикулопатія білатеральна попереково-крижова L5-S1з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим синдромом, периферичним нейросудинним синдромом, нейродистрофією у вигляді остероартрозу у поєднанні з пері артрозами колінних суглобів (ПФ другого ступені). 3) Нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху)». Згідно з актом хвороба виникла внаслідок впливу шкідливих виробничих факторів, важкості та напруженості трудового процесу.
Умови праці на усіх робочих місцях позивача не відповідали безпечним стандартам.
05.11.2020р. було складено акт розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4, за яким встановлено діагнози: «1) хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (токсико-пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії група В. ЛН другого ступеня; 2) радикулопатія білатеральна попереково-крижова L5-S1з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим синдромом, периферичним нейросудинним синдромом, нейродистрофією у вигляді остероартрозу у поєднанні з пері артрозами колінних суглобів (ПФ другого ступені); 3) нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху)». Згідно з актом хвороба виникла внаслідок впливу шкідливих виробничих факторів, важкості та напруженості трудового процесу.
ОСОБА_2 з 16.05.2018 року вийшов на пенсію.
Висновком МСЕК від 30.11.2020р. позивачу встановлено 60 % втрати професійної працездатності, позивачу встановлена третя група інвалідності безстроково.
Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на належні, безпечні і здорові умови праці.
Відповідно до ч. 8 ст. 36 Закону України від 23.09.1999 року "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у редакції, що набрала чинності з 01 січня 2015 року, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.
Згідно зі ст. 13 Закону України "Про охорону праці" роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.
Статтею 153 Кодексу Законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноваженого ним органу.
Відповідно до ст. 14 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою. Перелік професійних захворювань за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, затверджується КМУ.
Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до норм ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральні страждання, як правило, виявляються у відчуттях страху, сорому, приниження, переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, а також в інших, несприятливих для людини випадках психологічного дискомфорту. Отже, під поняттям "моральна шкода" охоплюються негативні наслідки немайнового характеру, які заподіяні фізичній особі внаслідок завданих їй фізичних, психічних та моральних страждань, що пов`язані із порушенням її прав чи охоронюваних законом інтересів. Фізичні страждання - це фізичний біль, функціональний розлад організму, зміни в емоційно-вольовій сфері, інші відхилення від звичайного стану здоров`я, які є наслідком дій (бездіяльності), що посягають на немайнові блага або майнові права громадянина.
Моральна і фізична шкода після нанесення, по суті є непоправними і не завжди можуть бути відшкодовані. Неможливо відшкодувати (визначити еквівалент) втрати здоров`я, неможливо відшкодувати почуття страху, відчуття болю.
При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину моральних страждань і суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, погіршення функціонування його певних органів.
Відповідно ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Відповідно до роз`яснень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди" від 31 березня 1995 року № 4, розмір моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.
Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.
В ході розгляду справи встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що ОСОБА_2 втратив професійну працездатність у загальному розмірі 60%, його визнано особою з інвалідністю третьої групи. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, повинен докладати додаткових зусиль для організації свого життя.
За таких обставин, з урахуванням вимог ст.23 ЦК України, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, наявності на робочому місці електролізника розплавлених солей електролізного цеху АТ «ЗАлК» шкідливих виробничих факторів, тих обставин, що професійне захворювання у ОСОБА_2 пов`язано із роботою в небезпечних і шкідливих умовах на заводі відповідача, і що таке захворювання завдало потерпілому моральної шкоди, фізичних і моральних страждань, суд вважає, що що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.
При цьому, суд враховує також і той факт, що позивач звільнився з підприємства не за станом свого здоров`я, а за власним бажанням у зв`язку з переходом на ПраТ «Дніпроспецсталь», та тільки після звільнення на пенсію почав проходити медичні обстеження з приводу професійних захворювань, а не навпаки під час роботи у зв`язку з погіршення стану здоров`я.
Позивач втратив працездатність на 60 %, а отже суд має право стягнути на відшкодування моральної шкоди більшу суму, але зважує на те, що на останньому підприємстві позивач в шкідливих умовах пропрацював 1/3 всього строку праці позивача у шкідливих умовах, і тільки після звільнення на пенсію почав проходити медичні обстеження з приводу професійних захворювань, а не навпаки під час роботи у зв`язку з погіршення стану здоров`я.
Посилання відповідача на те, що позивач був обізнаний про можливість впливу шкідливих факторів, самостійно та за власним бажанням прийняв рішення про необхідність працювати саме на такій посаді, на думку суду, не знімають відповідальності з відповідача за незабезпечення максимально безпечних умов праці та не позбавляють позивача права на отримання відшкодування спричиненої моральної шкоди.
При цьому, суд не може взяти до уваги посилання відповідача на ту обставину, що позивач самостійно з власної ініціативи продовжував довгий час працювати у важких умовах праці, тим самим з власної ініціативи допускав погіршення свого здоров`я, оскільки такі обставини не звільняють роботодавця від виконання ним обов`язку щодо створення безпечних та нешкідливих умов праці, забезпечення яких покладається на власника або уповноважений ним орган.
Отже, у даному випадку шкоди здоров`ю позивача завдано з вини роботодавця, який не створив належні, безпечні і здорові умови праці, не впроваджував сучасні засоби техніки безпеки, не забезпечив санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійного захворювання.
Посилання, що не було враховано роботу позивача на інших підприємствах із шкідливим виробничими факторами, є безпідставними, оскільки при визначені розміру відшкодування моральної шкоду враховується факт праці на інших підприємствах, які також були причиною професійного захворювання ОСОБА_2 .
Судом при вирішенні справи враховується і те, що право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки встановлення стійкої втрати працездатності відбулось 30.11.2020р., то право на моральну шкоду виникло в нього саме з цього часу та спрямовано до роботодавця, у якого він працював до погіршення стану здоров`я та, як наслідку, встановлення інвалідності.
Продовження позивачем роботи у шкідливих умовах, попри його попередження про це роботодавцем, викликано не бажанням сприяти погіршенню самопочуття і збільшенню ступеню втрати працездатності, а необхідністю нормального матеріального забезпечення себе і своєї сім`ї.
Причиною професійного захворювання відповідно до вищезазначеного акта є дія на працівника шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що є свідченням незабезпечення роботодавцем виконання вимог статей 6, 7, 13 Закону України "Про охорону праці" (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин) щодо здорових та безпечних умов праці та підтверджує вину відповідача у настанні шкідливих наслідків для здоров`я позивача.
Враховуючи викладене, доводи щодо необхідності відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд визнає безпідставними.
Також суд враховує, що хоча Акт має назву «Акт розслідування причин виникнення отруєння», сам зміст акту вказує на те, що проводилось розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, а формулювання «професійне захворювання» в ньому надається одночасно із зазначенням у дужках «отруєння». До того ж, пункти 17, 18 Акту за змістом встановлюють наявність і причини саме професійного захворювання.
На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі, передбаченому Законом України «Про судовий збір», пропорційно до розміру задоволених вимог, що складає 139,65грн. (судовий збір немайнова вимога на момент подання позову- 908 грн. 00 коп.)
Позовні вимоги, в частині стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 2000 гривень, задоволенню не підлягають на підставі наступного.
Відповідно до ч. 1 ст.88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
За змістом ст.ст.79, 84 ЦПК до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі, витрати на правову допомогу адвоката або іншого фахівця в галузі права.
Процесуальне становище особи, яка надає правову допомогу, її права і порядок вступу у процес визначені ст. 56 ЦПК. Зазначені особи відносяться до інших учасників процесу.
Згідно ст. 84 ЦПК України, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.
Законом України від 20 грудня 2012 року № 4191-VI „Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" встановлено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних справ.
В ст.1 цього Закону, зазначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.
При цьому необхідно враховувати, що правова допомога надається не тільки в судовому засіданні, а й пов`язана зі складанням позовної заяви, наданням усних консультацій, ознайомленням з матеріалами справи, проведенням необхідних розрахунків тощо. При обчисленні розміру компенсації необхідно врахувати всі витрати, які перебувають у причинному зв`язку із наданням правової допомоги у конкретній справі. Ці дії повинні бути необхідними для надання правової допомоги, а розрахована сума має бути справедливою.
Виходячи з аналізу ст. ст. 84 та 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України „Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.
Статтею 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 01.10.99 року, єдиною допустимою формою отримання адвокатом за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги. Повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром.
При визначенні обґрунтованого розміру гонорару, беруться до уваги обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги.
Матеріали справи не містять належних доказів про склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги пов'язаної зі складання позовної заяви, що входить до предмету доказування по справі, а тому в частині стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» про відшкодування моральної шкоди пов`язаної з виконанням трудових обов`язків,- задовольнити частково.
В задоволені решти позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частина рішення складена у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 29.06.2022 року.

Повний текст рішення складено 04.07.2022 року .

Суддя: Ю.В. Апаллонова