Справа № 509/4660/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2022 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Козирського Є.С.

за участю секретаря Лисенко О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя та за об`єднаним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

28 серпня 2019 року позивач звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з вищевказаним позовом, який в подальшому уточнила та в остаточній редакції просила суд: припинити право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37, і земельну ділянку площею 0,0424 га, кадастровий номер 0:01:003:3593, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати право власності ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на 1/2 частину неподільного в натурі житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37, загальною вартістю 192 750 дол. США; визнати право власності ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0424 га, кадастровий номер 0:01:003:3593, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 64 448,00 дол. США; визнати право власності ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 на 1/2 частину неподільного в натурі житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37, загальною вартістю 192 750 дол. США; визнати право власності ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0424 га, кадастровий номер 0:01:003:3593, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 64 448,00 дол. США; стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що 08 серпня 2009 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб. На дату звернення до суду шлюб між ними не було розірвано, однак спільного господарства з відповідачем не ведуть, а шлюбні відносини припинені з 18 травня 2019 року. За час шлюбу сторонами за спільні кошти подружжя було набуто у власність земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0424 га, кадастровий номер :01:003:3593; житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:37.

Предметом спору визначено майно, набуте під час перебування сторін у шлюбі, а саме: земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0424 га, кадастровий номер :01:003:3593, та збудований на ній житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37.

Позивачка мотивувала свої вимоги ч. 1 ст. 70 СК України, згідно якої, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_1 , 20 травня 2020 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області зі зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач за об`єднаним позовом ОСОБА_2 вказував, що спірна земельна ділянка та житловий будинок були набуті ним за особисті грошові кошти, накопичені до шлюбу, а також за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири, яка належала йому на праві особистої приватної власності.

На адресу суду надійшов відзив відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 на позовну заяву, яка заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та зазначала, що придбання земельної ділянки та будівництво житлового будинку відбувалося спільним коштом. Зокрема, нею було внесено в спільний бюджет 11 000 доларів США, отриманих у якості позики від ОСОБА_4 . Крім того, відповідач вказувала, що під час будівництва житлового будинку нею були внесені кошти від продажу квартири, що належала їй на праві особистої приватної власності.

21 вересня 2020 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області об`єднано в одне провадження цивільну справу № 509/2289/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю із цивільною справою № 509/4660/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, та присвоєно об`єднаній справі № 509/4660/19.

При розгляді справи судом 08 грудня 2020 року були призначені будівельно-технічна та земельно-технічна експертизи і доручено їх проведення узгодженому сторонами судовому експерту Чорній Ю.П.

В судове засідання позивач та її представник, в судове засідання не з`явилися, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, позов просять задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнає, просить відмовити в задоволенні первісного позову, та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 .

Дослідивши всі надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків.

Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини пов`язані із розподілом спільного майна подружжя врегульовані Сімейним кодексом України (далі СК ) і Цивільним кодексом України а правовідносини пов`язані із стягнення збитків врегульовані Цивільним кодексом України (далі ЦК).

Частинами першою та другою статті 16 ЦК визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом встановлено, що 08 серпня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб. На дату звернення до суду шлюб між ними не було розірвано.

В ході розгляду справи, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 січня 2020 року по справі №947/20135/19 шлюб між сторонами розірвано.

Предметом спору визначено майно, набуте під час перебування сторін у шлюбі, а саме: земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0424 га, кадастровий номер :01:003:3593, та збудований на ній житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37.

При розгляді справи судом були призначені будівельно-технічна та земельно-технічна експертизи і доручено їх проведення узгодженому сторонами судовому експерту Чорній Ю.П.

Згідно висновку експерта № 24/1/2020 судової будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи від 03.02.2021р.:

1. Розділити житловий будинок АДРЕСА_1 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 без проведення будівельних робіт з реконструкції та капітального ремонту технічно не надається можливим, розділити земельну ділянку, площею 0,0424 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , також не надається можливим.

2. Виділити частку у розмірі Ѕ та 2/3 частини житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та визначити порядок користування із залишенням частки у розмірі Ѕ та 1/3 частини вказаного об`єкту іншому користувачу без проведення будівельних робіт з реконструкції та капітального ремонту технічно не надається можливим.

Також позивачкою за первісним позовом у порядку ст. 106 ЦПК України судовому експерту Чорній Ю.П. була замовлена оціночно-будівельна та земельно оціночна експертизи.

Згідно висновку експерта № 27/2020 судової оціночно-будівельної, земельно-оціночної експертизи від 03.02.2021р.:

1. Ринкова вартість житлового будинку, загальною площею 257,0 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , без урахування вартості земельної ділянки, в межах порівняльного підходу на дату оцінки 03.02.2021 р. складає (без ПДВ): 159 597 дол. США, що еквівалентно 4 478 116 грн (курс НБУ на дату оцінки 03.02.2021 р.: 100 дол. США = 2805,89 грн).

2. Ринкова вартість земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0424 га, кадастровий номер 0:01:003:3593, на дату оцінки 03.02.2021 р. складає (без ПДВ): 74 200,00 дол. США, що еквівалентно 2 081 970 грн. (курс НБУ на дату оцінки 03.02.2021 р.: 100 дол. США = 2805,89 грн).

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/1 5-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Частина 2 ст. 61 СК України наголошує, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором.

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Змістом ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

П. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено: вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Абз. 2 п. 30 вказаної постанови визначено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК Украі?ни кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своі?х вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 13 ЦПК Украі?ни суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своі?ми правами щодо предмета спору на власнии? розсуд.

Згідно частиною другою статті 77 ЦПК Украі?ни предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК Украі?ни встановлено, що суд оцінює докази за своі?м внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленоі? сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємнии? зв`язок доказів у і?х сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), якии? міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своі?х вимог є конституціи?ною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституціі? Украі?ни.

Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі на ім`я ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, посвідченим 30.09.2010р. ПН ОРО Одеської області Гурською В.С., реєстр. № 1304, за 118 720,00 грн. була придбана земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0424 га, кадастровий номер :01:003:3593.

У п. 12 вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки зазначена нотаріально посвідчена згода ОСОБА_3 як дружини набувача на придбання спірної нерухомості, зареєстрована в реєстрі за № 1303.

Будь-яких посилань на придбання спірної земельної ділянки за особисті кошти відповідача у договорі не міститься.

За договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідченим 17.09.2010р. ПН ОМНО Мізрахі Е.В., реєстр. № 1048, відповідач продав належну йому квартиру за 12 180,00 грн.

Проте, будь-яких доказів придбання земельної ділянки за кошти, отримані від продажу квартири, відповідач ОСОБА_2 суду не надав, тим паче, що ціна договору купівлі-продажу земельної ділянки майже в десять разів перевищує ціну договору купівлі-продажу квартири.

При зведенні житлового будинку на спірній земельній ділянці сторони також перебували у шлюбі, але доказів витрачання відповідачем особистих коштів на будівництво та оздоблення будинку суду надано не було.

Допитана в якості свідка ОСОБА_5 також не надала суду належних та допустимих доказів набуття права власності на спірне майно за особисті кошти відповідача.

Оскільки відповідачем не доведено, що спірна нерухомість придбана за його особисті кошти та не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно, позовні вимоги позивачки за первісним позовом про розподіл спільного сумісного майна подружжя підлягають задоволенню.

Отже, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0424 га, кадастровий номер :01:003:3593, та збудований на ній житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37, є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частках.

З огляду на викладене в задоволенні об`єднаного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , про визнання майна особистою приватною власністю - слід відмовити.

Що стосується стягнення з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача судових витрат, то суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача.

В зв`язку з задоволенням первісного позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати на проведення експертизи в розмірі 5 000,00 гривень та судовий збір в розмірі 768,40 гривень, який був сплачений позивачем, оскільки такі витрати документально підтверджені відповідними квитанціями.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя задовольнити.

Припинити право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37, і земельну ділянку площею 0,0424 га, кадастровий номер 0:01:003:3593, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати право власності ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на 1/2 частину неподільного в натурі житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37, загальною вартістю 192 750 дол. США.

Визнати право власності ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0424 га, кадастровий номер 0:01:003:3593, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 64 448,00 дол. США.

Визнати право власності ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 на 1/2 частину неподільного в натурі житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37, загальною вартістю 192 750 дол. США.

Визнати право власності ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0424 га, кадастровий номер 0:01:003:3593, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 64 448,00 дол. США.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 судові витрати, які складаються зі: сплати судового збору в розмірі 764,40 гривень та витрат пов`язаних з проведенням судових експертиз в сумі 5 000,00 гривень.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 01.07.2022 року.

Суддя: Є. С. Козирський