КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2022 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Гуль В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Белінським Віктором Анатолійовичем, який діє на підставі договору, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2018 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Преміум Актив" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Преміум Актив" звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , згідно з яким просило: стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором про надання позики від 24.06.2018 року у розмірі 5 413 грн. 70 коп., витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 762 грн. 00 коп. та витрати за юридичні послуги у сумі 1500 грн. 00 коп.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що 24.06.2018 року між ТОВ "Фінансова компанія Є гроші", правонаступником якого є ТОВ "ФК "Преміум Актив", та ОСОБА_1 було укладено договір № -013202 про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, яким відповідачу було перераховано на картковий рахунок позику у розмірі 1 000 грн. 00 коп., зі сплатою процентів за користування позикою у розмірі 2 % за кожен день користування, зі строком повернення позики до 23.00 год. 04.07.2018 року включно.

При цьому, позивач зазначав, що факт перерахування на рахунок відповідача позики у розмірі 1000 грн. 00 коп. підтверджується платіжним дорученням № 3245 від 24.06.2018 року та повідомленням від 24.06.2018 року.

Разом з тим, в порушення умов Договору та положень ст.ст. 509, 526 ЦК України, відповідач свої зобов`язання за Договором не виконував та станом на 01.10.2018 року мав заборгованість за договором у загальному розмірі 5413 грн. 70 коп., з яких: 1000 грн. 00 коп. - заборгованість за кредитом; 1 743 грн. 70 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2 670 грн. 00 коп. - заборгованість за пенею.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28.12.2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь ТОВ "ФК "Преміум Актив" заборгованість за Договором № -013202 про надання позики, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, від 24.06.2018 року у розмірі 5 413 грн. 70 коп. та судовий збір у розмірі 1 762 грн. 00 коп., а всього на загальну суму 7175 грн. 70 коп. В іншій частині позову відмовлено (а.с. 65-69).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами договору від 24.06.2018 року.

Так, зокрема надана позивачем копія платіжного доручення від 24.06.2018 року є неналежним та недопустимим доказом відповідно до ст.ст. 77, 78 ЦПК України, оскільки не містить обов'язкових реквізитів та не засвідчена належним чином.

При цьому, посилання позивача на укладення договору в електронному вигляді з використанням електронного цифрового підпису, на думку апелянта, не заслуговують на увагу, оскільки письмова згода відповідача, у якій би містились зразки відповідного аналога його власноручного підпису відсутня у матеріалах справи.

Крім того, вказував, що вирішуючи спір та стягуючи проценти за користування позикою, судом першої інстанції не було враховано, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється (а.с. 77-81).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25.11.2021 року поновлено строк на апеляційне оскарження, звільнено позивача від сплати судового збору, відкрито апеляційне провадження та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 114, 115).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25.11.2021 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (а.с. 116).

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 24.06.2018 року між ТОВ "Фінансова компанія Є гроші", правонаступником є ТОВ "ФК "Преміум Актив" на підставі договору про надання фінансових послуг факторингу № 0110/1 від 01.10.2018 року, та ОСОБА_1 було укладено договір № -013202 про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, яким відповідачу було перераховано на картковий рахунок позику у розмірі 1 000 грн. 00 коп., зі сплатою процентів за користування позикою у розмірі 2 % за кожен день користування, зі строком повернення позики до 23.00 год. 04.07.2018 року включно.

При цьому, згідно з п. 7.1 договору у випадку порушення (прострочення) позичальником строку повернення позики та/або оплати суми процентів за користування позикою, позикодавець має право додатково, крім процентів за користування позикою за кожен день прострочення, стягнути з позичальника пеню у розмірі 3,00 % від залишку суми позики за кожен день прострочення, починаючи з першого дня прострочення.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував, що в порушення умов Договору та положень ст.ст. 509, 526 ЦК України, відповідач свої зобов`язання за договором не виконує та станом на 01.10.2018 року мав заборгованість за договором у загальному розмірі 5413 грн. 70 коп., з яких: 1000 грн. 00 коп. - заборгованість за кредитом; 1 743 грн. 70 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2 670 грн. 00 коп. - заборгованість за пенею.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

У зв`язку з цим, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У свою чергу, механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законами України "Про електронну комерцію" та ЗУ "Про електронний цифровий підпис".

Статтею 1 ЗУ "Про електронний цифровий підпис" (що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача.

Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Відповідно до ст. 3 вищевказаного Закону, електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті.

Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа.

Електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі (ст. 4 Закону України "Про електронний цифровий підпис").

Статтею 6 даного Закону передбачено, що сертифікат ключа містить такі обов`язкові дані: найменування та реквізити центру сертифікації ключів (центрального засвідчувального органу, засвідчувального центру); зазначення, що сертифікат виданий в Україні; унікальний реєстраційний номер сертифіката ключа; основні дані (реквізити) підписувача - власника особистого ключа; дату і час початку та закінчення строку чинності сертифіката; відкритий ключ; найменування криптографічного алгоритму, що використовується власником особистого ключа; інформацію про обмеження використання підпису. Посилений сертифікат ключа, крім обов`язкових даних, які містяться в сертифікаті ключа, повинен мати ознаку посиленого сертифіката ключа. Інші дані можуть вноситися у посилений сертифікат ключа на вимогу його власника.

Відповідно до п. 1, ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію", електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають прав а та обов`язки майнового характеру.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 зазначеного Закону електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Частиною 3 статті 11 вищевказаного Закону передбачено що, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону;

- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону;

- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (с. 6 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію").

Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Також, ч. 1 ст.3 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.

Так, як вбачається з матеріалів справи, розділ 12 договору від 14.06.2018 року "Місцезнаходження та реквізити сторін" містить зазначення інформації про позикодавця та прізвище, ім`я та по-батькові, його паспортні дані, індивідуальний ідентифікаційний номер, СМС код, а також надрукований запис "електронний підпис".

При цьому, у позовній заяві, позивач, обгрунтовуючи позовні вимоги, зазначав, що цей договір було укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на Інтернет сайті https//e-groshi.com і виконання ним певних дій, які свідчать про укладення кредитного договору.

Проте, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем було здійснено підпис договору за допомогою одноразового ідентифікатора стороною відповідача матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що надана позивачем паперова копія договору позики від 24.06.2018 року, не відповідає вимогам ст.ст. 79,80 ЦПК України щодо достовірності та достатності доказів, а тому, як наслідок, не підтверджує факт, що відповідач підписав цей договір.

Також, як вбачається, у Розділі 1 договору зазначено, що заявка-анкета в особистому кабінеті Клієнта на веб-сайті Товариства, встановленої форми, яка виражає намір Клієнта отримати грошові кошти у позику (на умовах фінансового кредиту) та є невід`ємною частиною цього Договору та узгоджений Сторонами в Додатку 1 до цього Договору.

Однак, до матеріалів справи долучено Додаток 1 до договору, який є графіком розрахунків, яким встановлюється періодичність та розміри платежів позичальника з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом.

Натомість, Заявка-анкета, яка б ідентифікувала відповідача та підтверджувала б його намір отримати позику, у матеріалах справи відсутня.

Крім того, на підтвердження факту перерахування відповідачу грошових коштів за договором, позивачем надано копію платіжного доручення № 3245 від 24.06.2018 року та копію повідомлення проте, що 24.06.2018 року через систему платежів «Platon» (ТОВ «Платежі Онлайн») було проведено успішно видачу займу на сайті EGROSHI.COM (1000.00) на картку клієнта.

Разом з тим, пунктом 1.3. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року за №22, встановлено, що вимоги цієї Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів та обов`язкові для виконання ними.

Відповідно до п. 1.13 вказаної Інструкції, під час здійснення розрахунків можуть застосовуватись розрахункові документи на паперових носіях та в електронному вигляді. Ця Інструкція встановлює правила використання під час здійснення розрахункових операцій таких видів платіжних інструментів: меморіального ордера; платіжного доручення; платіжної вимоги-доручення; платіжної вимоги; розрахункового чека; інкасового доручення (розпорядження).

При цьому, як передбачено п. 2.14 Інструкції, банк платника на всіх примірниках прийнятих розрахункових документів і на реєстрах обов`язково заповнює реквізити "Дата надходження" і "Дата виконання", а банк стягувача - "Дата надходження в банк стягувача" (якщо ці реквізити передбачені формою документа), засвідчуючи їх підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. На документах, прийнятих банком після закінчення операційного часу, крім того, ставиться штамп "Вечірня".

Таким чином, належним та достовірним доказом проведення безготівкового розрахунку є відповідний платіжний документ, передбачений положеннями Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року за №22, заповнений відповідно до вимог цього нормативного документу, та який містить відповідні відмітки про виконання цього платіжного документа банком платника.

Водночас, як вбачається, зазначеним вимогам надана позивачем копія платіжного доручення не відповідає, зокрема не містить номера рахунку платника, номер та назву банка отримувача, підпис відповідального виконавця та відбиток штампу банку.

Крім того, з наданої позивачем копії повідомлення також не можна достовірно встановити, що кошти дійсно перераховувалися на картку відповідача.

З урахуванням викладеного, а також враховуючи вищевстановлені обставини справи, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про надання позивачем належних та достовірних доказів перерахування останнім грошових коштів на користь відповідача, та, як наслідок, наявність у відповідача заборгованості перед позивачем у заявленому ним розмірі.

Крім того, заслуговують на увагу доводи скарги щодо неправомірного нарахування відсотків поза визначеного умовами договору строку кредитування.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Отже, ухвалене судом рішення, у зв`язку неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю заявлених позовних вимог.

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і відмовляє у задоволенні позову, а також враховуючи те, що відповідача було звільнено від сплати судового збору на підставі ст. 8 Закону України "Про судовий збір", то з позивача на користь держави підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 643 грн. 00 коп.

Також слід зазначити, що, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було подано до суду апеляційної інстанції заяву про розподіл судових витрат, в якій зазначено, що попередній орієнтовний розрахунок (розмір) суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які він поніс та планує понести у зв`язку з розглядом даної справи, становить 8 000 грн. 00 коп., з яких 7 000 грн. 00 коп. - фактично понесені витрати, а 1 000 грн. 00 коп. - витрати за написання адвокатом додаткових пояснень, які він планує понести в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції.

При цьому, як вбачається, відповідно до Акту приймання-передачі робіт (наданих послуг) від 25.04.2021 року адвокатом відповідача Белінським В.А. було здійснено ознайомлення зі справою № 755/18104/2018 (вартість послуги - 500 грн. за 1 годину надання послуги), проведено аналіз судової практики (вартість послуги 1000 грн. за 2 години надання послуги), здійснено консультування апелянта шляхом роз'яснення правових питань у справі № 755/18104/2018 (вартість послуги 500 грн. за 1 годину надання послуги), написано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28.12.2018 року у справі № 755/18104/2018 (вартість послуги складає 4 000 грн. за 4 години надання послуги) заяву про розподіл судових витрат у справі № 755/18104/2018 (вартість послуги 1000 грн. за 2 години, разом вартість всіх наданих послуг становить 7 000 грн. 00 коп., які сплачені позивачем відповідно до квитанцій від 24.03.2021 року та від 26.03.2021 року.

Доказів як складання адвокатом додаткових пояснень по справі, так і проведення відповідачем оплати за таку послугу, матеріали справи не містять.

У свою чергу, як встановлено ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У відповідності до ч. 3 вищенаведеної статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Крім того, ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи вищенаведені положення цивільного процесуального законодавства, наявність у матеріалах справи передбачених ст. 137 ЦПК України документів, які підтверджують понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн. 00 коп., а також відсутність зі сторони позивача клопотань щодо зменшення витрат на оплату такої допомоги, колегія суддів приходить до висновку, що з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 7 000 грн. 00 коп. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, слід наголосити, що відповідно до положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції у даній справі не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 19, 268, 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Белінським Віктором Анатолійовичем, - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Преміум Актив" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Преміум Актив" (місцезнаходження: м. Київ, вул. Мечнікова, 16, офіс 11, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 (сім тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Преміум Актив" (місцезнаходження: м. Київ, вул. Мечнікова, 16, офіс 11, ) на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

В.В. Гуль