Апеляційне провадження №22-ц/824/4950/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2022 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» про визнання права на забезпечення і встановлення безкоштовного індивідуального лічильника газу,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року позивач звернулась до суду з позовом про визнання права на забезпечення і встановлення безкоштовного індивідуального лічильника газу.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачем природного газу. Внутрішньобудинкова газова мережа є об`єктом спільної власності мешканців будинку.

Позивачем вимагалося від акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» встановити за його рахунок в квартирі індивідуальний лічильник газу за адресою АДРЕСА_1 , у відповідності до норм Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». У відповідь на звернення 16.08.2021 року відповідачем було надіслано лист про те, що АТ «Київоблгаз» зі свого боку забезпечило повний комерційний облік природного газу усіх мешканців будинку за вищевказаною адресою, тобто виконало Закон України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», оскільки встановило загальнобудинковий прилад обліку спожитого природного газу, а тому не вбачає правових підстав для встановлення безкоштовного індивідуального лічильника.

Позивачем також подавався запит до КП БМР ЖЕК № 7, у відповідь на який її було повідомлено, що між КП БМР ЖЕК № 7 та АТ «Київоблгаз» або його структурним підрозділами, договір щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу в будинку АДРЕСА_1 , не укладався.

На момент встановлення загальнобудинкового приладу обліку газу більшість квартир співвласників будинку були обладнані індивідуальними приладами обліку, відтак факт того, що співвласники погоджувались на встановлення загальнобудинкового лічильника, не було. Позивач вказував, що підприємство змушує її сплачувати рахунки за об`єми газу без врахування фактичних об`ємів спожитого газу. На її вимогу встановити індивідуальний лічильник відповідач відмовляє.

У зв`язку з вищевикладеним просила суд:

- визнати дії АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» по встановленню на будинку АДРЕСА_1 загальнобудинкового вузла обліку природного газу - незаконними;

- визнати право за ОСОБА_1 на забезпечення індивідуальним безкоштовним газовим лічильником за рахунок АТ «Київоблгаз»;

- зобов`язати АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» за власний рахунок здійснити встановлення індивідуального газового лічильника в квартирі АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 , як побутовому споживачу у відповідності до норм чинного законодавства.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2021 року позов задоволено частково; визнано право за ОСОБА_1 на забезпечення індивідуальним безкоштовним газовим лічильником за рахунок АТ «Київоблгаз»; зобов`язано АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» до 01 січня 2023 року за власний рахунок здійснити встановлення індивідуального газового лічильника в квартирі АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 , як побутовому споживачу; стягнуто з АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп.; в задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, відповідач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

07.02.2022 року до Київського апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він, не погоджуючись із висновком суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 є споживачем природного газу, а відповідач АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» - оператором ГРМ, який здійснює на території Київської області господарську діяльність з розподілу природного газу на підставі ліцензії, що видана згідно постанови НКРЕКП від 29.06.2017 № 855 (зі змінами внесеними постановою НКРЕКП від 26.06.2019 № 1220). З викладеного слідує, що відповідач надає споживачу послугу з розподілу, що включає в себе забезпечення цілодобового доступу споживача до газорозподільної системи в межах приєднаної потужності його об`єкта і розподіл (переміщення) належного споживачу (його постачальнику) природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до межі балансової належності об`єкта споживача.

16.08.2021 року у відповіді на претензію ОСОБА_1 АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» відмовило позивачу у встановленні індивідуального приладу обліку спожитого газу на підставі факту встановлення загальнобудинкового такого приладу.

Відповідно до відповіді від 21.07.2021 року директора технічного АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» Писанко Р.В. на звернення позивача, положеннями закону не передбачено подання запитів до розпорядників інформації, не визначено хто є розпорядниками інформації у розумінні закону, а також не передбачено порядку надання відповідей на такі запити і переліку відомостей, документів та/або речей матеріального світу, надання яких запитувачу є обов`язком певного вичерпного переліку суб`єктів. З огляду на це надання копій запитуваних документів щодо обладнання будинку приладом обліку спожитого газу не є обов`язком АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз».

З відповіді №880 від 30.07.2021 року КП БМР ЖЕК №7 на звернення позивача, вбачається, що між КП БМР ЖЕК №7 та АТ «Київоблгаз» або його структурними підрозділами, договір щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу в будинку, де мешкає позивач, не укладався.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

Відповідно до пунктів 2, 3, 4, 7 частини 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються порушеними якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;

виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору;

засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики;

комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством;

норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування;

споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно ч. 1 статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг з постачання та розподілу природного газу - постачальник, який на підставі ліцензії провадить діяльність із постачання природного газу, та оператор газорозподільної системи, до якої приєднані об`єкти газоспоживання споживача (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону).

Відповідно до п. 17, 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу» оператор газорозподільної системи - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників); побутовий споживач природного газу - фізична особа, яка придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх жилих приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є споживачем природного газу, АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» є оператором ГРМ, тобто виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Відповідно до пунктів 1.1-1.3 типового договору постачання природного газу побутовим споживачам (постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2500) цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України.

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641, 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Позивач приєдналась до умов вказаного типового договору, оскільки щомісячно споживала природний газ та сплачувала рахунки за спожитий природний газ, тобто є споживачем.

Згідно пункту 2.1. типового договору постачальник (АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз») взяв на себе зобов`язання постачати природний газ споживачу в необхідних для споживача об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язується своєчасно сплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Відповідно до ч. 1 ст.3 Закону фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що саме на АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» покладено обов`язок щодо забезпечення споживачів лічильниками (індивідуальними або загальнобудинковими), а тому АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» має обов`язок за свій рахунок здійснити встановлення в квартирі позивача індивідуальний газовий лічильник в строк до 1 січня 2023 року.

Колегія суддів звертає увагу, що відмова відповідача встановити індивідуальний лічильник позивачу суперечить вимогам законодавства та порушує права позивача. З урахуванням вимог статті 5 Закону № 1023-XII, статті 2 Закону № 1875-IV волевиявлення позивача на встановлення індивідуального лічильника газу не може бути порушеним.

Задоволення вимог позивача буде відповідати державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивача з отримання послуги по газопостачанню; встановлення позивачу індивідуального лічильника забезпечить оплату кожним з них саме того об`єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість.

Вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суд керується частиною першою статті 3 Закону №3533-VI, згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Саме на АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним.

Обраний позивачами спосіб захисту суд вважає таким, що відповідає вимогам статті 16 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C.G. and Others v. Bulgaria»), заява №1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France»), заява №17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№20372/11).

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05, рішення від 07 липня 2011 року, яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року) ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, притаманне всім статтям Конвенції (пункт 33 рішення).

Ведучи мову про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o. проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96).

Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява №44158/98). У цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (пункти 29-30 рішення від 24 березня 2009 року у справі «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява №21911/03; пункти 34-37 рішення від 02 листопада 2010 року у справі «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява №38155/02).

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Апелянтом не було належним чином доведено свої апеляційній вимоги, відтак підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько