Справа №760/6834/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Зуєвич Л.Л.,

за участю секретаря судового засідання - Кушніра Р.С.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (участі) учасників справи (в письмовому провадженні) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 /далі - ОСОБА_2 / ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_2 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

22.03.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 18.03.2021, за підписом представника позивача - адвоката Маркєлова В.В. (діє на підставі ордеру), в якій ставиться питання про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою за адресою: АДРЕСА_2

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 02.04.2021 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надійшло.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/).

Обґрунтування позову

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19.11.2015 за її згодою, відповідач був зареєстрований в належній позивачці квартирі АДРЕСА_2 .

Зазначає, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22.02.2016 у справі № 760/1302/16-ц шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано.

Зі слів позивачки, після розірвання шлюбу відповідач в квартирі не з`являється, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має, проте добровільно знятися з реєстрації місця проживання відмовляється.

Окрім того, вказує на те, що з 17.01.2017 перебуває у шлюбі з іншим чоловіком, з яким проживає у квартирі АДРЕСА_2 .

У зв`язку з такими обставинами, позивачка вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим просить суд задовольнити позовні вимоги.

Щодо правової позиції відповідача

Враховуючи, що адреса реєстрації відповідача збігається зі спірною адресою, щодо якої позивачем ставиться питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, з підстав фактичного не проживання за такою адресою протягом тривалого часу, суд, вживаючи всіх залежних від нього заходів, додатково повідомляв відповідача про дане судове провадження шляхом розміщення оголошення на сайті судової влади.

Відповідач своїм правом подання відзиву не скористався.

Жодних пояснень з приводу позовних вимог або заперечень на позовні вимоги в будь-якій іншій формі від відповідача на адресу Солом`янського районного суду міста Києва не надходило.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Фактичні обставини, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

В матеріалах справи міститься витяг з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 зі змісту якого вбачається, що остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 03.10.2003.

Також, позивачем до позовної заяви долучено договір купівлі-продажу квартири зі змісту якого вбачається, що позивач 05.09.2002 придбала квартиру АДРЕСА_2

25.10.2008 між позивачем та відповідачем Солом`янським районним у місті Києві відділом ДРАЦС ГТУЮ у місті Києві було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 1752.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22.02.2016 у справі № 2-2395/16 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

В подальшому, 17.01.2017 між ОСОБА_3 (нині - ОСОБА_1 ) та ОСОБА_4 Солом`янським районним у місті Києві відділом ДРАЦС ГТУЮ у місті Києві зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 49.

Солом`янською районною в м. Києві державною адміністрацією видано витяг з реєстру територіальної громади м. Києва за адресою: АДРЕСА_2 зі змісту якого вбачається, що у зазначеній квартирі зареєстровано 4 особи:

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (з 03.10.2002);

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (з 28.07.2005);

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (з 20.08.2009);

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (з 19.11.2015).

Також, в матеріалах справи міститься довідка про реєстрацію місця проживання особи від 30.03.2021 зі змісту якої вбачається, що місце проживання ОСОБА_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 з 19.11.2015 по теперішній час.

Крім того, позивачем долучено акти, датовані 12.02.2020, 21.01.2021, 13.06.2022 якими мешканці будинку засвідчили, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 не проживає.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Відповідно до частини другої статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним.

Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2019 у справі № 523/18584/16 (провадження № 61-15614св18) визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні своєю власністю.

Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що положення статті 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність в особи реєстрації місця її проживання у певному житлі самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за такою особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Наявність виключно реєстрації у певному місці проживання не надають такій особі права на користування певним житлом, якщо особа не проживала в ньому та втратила або не набула статус члена сім`ї власника цього житла.

Суд враховує, що наявними в матеріалах справа актами, датованими 12.02.2020, 21.01.2021, 13.06.2022 мешканці будинку засвідчили, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , не проживає.

При цьому, судом поважних причин такого непроживання відповідача за вказаною адресою, не встановлено.

Відповідно до 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач не надав доказів, що підтверджують його постійне проживання у спірній квартирі або доказів поважності причин непроживання у спірній квартирі понад рік.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Також такий стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Відповідний підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN» ) ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Враховуючи наведене, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить висновку про задоволення позову.

Щодо судового збору

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 908,00 грн судового збору сплаченого за подання позовної заяви.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 89, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень), сплачений за подання позовної заяви.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич