КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2022 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/53488/20-ц

номер провадження: 22-ц/824/320/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гайдака Олександра Володимировича рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 вересня 2021 року у складі судді Вовк С.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої рішенням органу державної влади,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Міністерства юстиції України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої рішенням органу державної влади.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 здійснював діяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва. Рішенням Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 14 травня 2018 року, яке було оформлено протоколом №4, до нього застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді припинення діяльності приватного виконавця, а Наказом Міністерства юстиції України від 16 травня 2018 року №1518/5 вищезазначене рішення було введене в дію та припинено діяльність позивача. Вказував, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року у справі № 826/8311/18 за його позовом визнано протиправним та скасовано рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, викладене в протоколі від 14 травня 2018 року №4 в частині застосування до приватного виконавця ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді припинення діяльності та визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 16 травня 2018 року №1518/5. Зазначав, що у рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року у справі №826/8311/18, встановлено незаконність, протиправність, безпідставність та необґрунтованість рішень/дій контролюючого органу, у зв`язку з яким позивач вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав.

ОСОБА_1 вказував, що застосовуючи до нього такий вид дисциплінарного стягнення як припинення діяльності приватного виконавця, відповідач фактично позбавив позивача єдиного джерела доходів. Тому протягом семи місяців позивач не мав можливості отримувати доходи від виключного виду діяльності та був змушений нести додаткові витрати, зокрема на оренду приміщення та виплату заробітної плати працівникам - помічникам приватного виконавця. Зазначав, що оскільки для здійснення професійної діяльності позивачем укладено договір оренди житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 від 17 липня 2017 року. Відповідно до вказаного договору приміщення позивач орендував саме для здійснення у ньому професійної діяльності як приватний виконавець, що підтверджується і витягом з реєстру приватних виконавців, самим договором. Орендна плата за користування вказаним приміщенням становила 15 000 грн 00 коп. на місяць. Таким чином, фактично протягом 7-ми місяців у період з 16 травня 2018 року по 28 листопада 2018 року позивач сплачував орендну плату за користування вказаним приміщенням у розмірі 105 000 грн 00 коп. (15 000,00 х 7). Крім того, у позивача працює помічником приватного виконавця Швець В.Р., якій також сплачується щомісячно заробітна плата з якої утримуються та сплачуються всі необхідні податки та збори. За період з травня 2018 року по листопада 2018 року позивач платив помічнику 2 997 грн 02 коп., щомісячно, а загалом - 20 979 грн 14 коп. (2 997,02 х7). Також позивач зазначав, що 19 червня 2018 року ним здійснено оплату за «Технічну підтримку роботи з Системою» ДП «Національні інформаційні системи» у розмірі 1 350 грн 00 коп. Таким чином, позивач вважав, що внаслідок протиправних та незаконних дій Міністерства юстиції України, йому заподіяно матеріальної шкоди у загальному розмірі 127 329 грн 14 коп.

З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просив стягнути з держави Україна в особі Міністерства юстиції України Головного управління ДПС у Київській області на свою користь майнову шкоду (збитки) у розмірі 127 329 грн 14 коп., завданих прийняттям протиправного наказу від 16 травня 2018 року №1518/5.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 06 жовтня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гайдак О. В. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року у справі № 826/8311/18 встановлено незаконність дій держави в особі Міністерства юстиції України щодо застосування до приватного виконавця ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді припинення діяльності, а тому ці обставини не підлягають доказуванню. Суд першої інстанції не дав належної оцінки тому факту, що застосовуючи до ОСОБА_1 такий вид дисциплінарного стягнення як припинення діяльності приватного виконавця, відповідач фактично позбавив позивача єдиного джерела доходів та протягом семи місяців позивач не мав можливості отримувати доходи і змушений нести додаткові витрати про які вказано у позові. Вважає, що розвор визначеної у позові майнової шкоду у сумі 127 329 грн 14 коп. є обґрунтованим та цілком співмірним з протиправними діями відповідача. Більше того, позивач навіть не заявляв до відшкодування витрати на забезпечення ним охоронної та протипожежної сигналізації вказаного приміщення, хоча також мав такі витрати.

Крім того, вважає, що суд помилково відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, за їх недоведеністю. Вертає увагу, що позовні вимоги щодо моральної шкоди у даній справі судом першої інстанції взагалі не розглядалися, оскільки заяву ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог судом було залишено без задоволення у засіданні 16 квітня 2021 року, що виключало її подальший розгляд судом.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерства юстиції України зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, оскільки при вирішенні справи судом правильно визначено характер спірних правовідносини між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарги підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої рішенням органу державної влади, суд першої інстанції виходив із того, що після прийняття оскаржуваних рішення та наказу Міністерства юстиції України, а також внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру приватних виконавців України інформації про припинення діяльності приватного виконавця, приватний виконавець ОСОБА_1 зобов`язаний був фактично припинити свою професійну діяльність, а відтак суд дійшов висновку про відсутність правових підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на оплату праці найманих працівників, на оплату оренди приміщення, на технічну підтримку роботи з інформаційними системами, оскільки такі витрати не були обов`язковими та не можуть вважатись матеріальною шкодою.

Також в оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з держави на користь ОСОБА_1 маральної шкоди, оскільки позивачем не доведено її наявності та причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною моральною шкодою.

Однак повністю з вказаними висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , відповідно до рішення Тимчасової кваліфікаційної комісії приватних виконавців від 29 травня 2017 року №14, здійснював діяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва.

Установлено, що Міністерством юстиції України на підставі заяви представника публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» Кунця О.Д. проведена позапланова невиїзна перевірка діяльності приватного виконавця ОСОБА_1 щодо здійснення виконавчого провадження №56020188, за результатами якої встановлено, що при здійсненні виконавчого провадження №56020188 приватний виконавець ОСОБА_1 порушив принципи, закріплені в ст.ст. 61, 129 Конституції України, пунктах 2, 4, 5 ч.1 ст.4 Закону України «Про органи і осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», що свідчить про неналежне виконання ним своїх обов`язків.

На підставі обставин, встановлених в процесі перевірки було внесено подання від 12 квітня 2018 року № 1079/9282-33-18/20.5.1 про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності.

Рішенням Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 14 травня 2018 року, яке оформлено протоколом №4, задоволено подання Міністерства юстиції України про притягнення до дисциплінарної відповідальності приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1, посвідчення № 0042, видане 06 червня 2017 року; застосовано до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1, посвідчення №0042, видане 06 червня 2017 року, дисциплінарне стягнення у вигляді припинення діяльності приватного виконавця. Також вказаним рішенням ухвалено звернутися до правоохоронних органів із заявою щодо наявності в діях приватного виконавця ОСОБА_1 при здійсненні виконавчого провадження №56020188 ознак злочинів, передбачених статтями 3652 та 382 КК України.

Наказом Міністерства юстиції України від 16 травня 2018 року №1518/5 вищезазначене рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 14 травня 2018 року, яке оформлено протоколом №4 було введене в дію та припинено діяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України зазначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зі справи видно, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року у справі № 826/8311/18 визнано протиправним та скасовано рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, викладене в протоколі від 14 травня 2018 року №4 в частині застосування до приватного виконавця ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді припинення діяльності. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 16 травня 2018 року №1518/5.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2018 року ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 червня 2018 року про відмову у задоволенні клопотання про забезпечення позову скасовано, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Зупинено дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 14 травня 2018 року, яке було оформлено протоколом №4, яким задоволено подання Міністерства юстиції України про притягнення до дисциплінарної відповідальності приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 , до набрання законної сили рішенням по суті у даній справі. Зупинено дію наказу Міністерства юстиції України від 16 травня 2018 року №1518/5 про введення в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 14 травня 2018 року, яке оформлено протоколом №4, щодо притягнення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, до набрання законної сили рішенням по суті у даній справі.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (ст.16 ЦК України).

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 ст.1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст.ст.1173 та 1174 ЦК України.

Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Водночас, з урахуванням положень пункту 10 ч.2 ст.16, ст.ст.21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст.1173 ЦК України.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Судом першої інстанції вірно враховано, що вирішуючи спори даної категорії необхідності встановлення наявності трьох умов, які є необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Відповідно до ст.ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, дійсно рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року у справі № 826/8311/18 встановлює протиправність рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, викладене в протоколі від 14 травня 2018 року №4 в частині застосування до приватного виконавця ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді припинення діяльності, а також наказу Міністерства юстиції України від 16 травня 2018 року №1518/5.

Однак як вірно вставлено судом, позивачем у даній справі не доведено наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями відповідача і заподіяною шкодою.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» Міністерство юстиції України забезпечує підготовку приватних виконавців та підвищення їхньої кваліфікації, для чого визначає: здійснює контроль за діяльністю приватних виконавців та визначає порядок здійснення контролю за діяльністю приватного виконавця; вводить в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення; зупиняє та припиняє право на здійснення діяльності приватного виконавця.

За правилами пунктів 7-9 ч.2, ч.4 ст.23 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про зупинення діяльності приватного виконавця; дату та номер рішення про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності та вид дисциплінарного стягнення; дату та номер рішення Дисциплінарної комісії про припинення діяльності. Міністерство юстиції України вносить інформацію до Єдиного реєстру приватних виконавців України не пізніше наступного робочого дня з дня отримання відомостей, які згідно з цим Законом підлягають внесенню до Єдиного реєстру приватних виконавців України.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.44 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» діяльність приватного виконавця припиняється шляхом позбавлення права на здійснення діяльності приватного виконавця у разі застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення у вигляді припинення діяльності приватного виконавця.

У ч.1 ст.45 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» встановлено, що приватний виконавець зобов`язаний припинити діяльність з дня внесення до Єдиного реєстру приватних виконавців України інформації про припинення діяльності приватного виконавця.

Отже, виходячи із вищенаведених приписів законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що після прийняття оскаржуваних рішення та наказу Міністерства юстиції України внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру приватних виконавців України інформації про припинення діяльності приватного виконавця, позивач ОСОБА_1 зобов`язаний був фактично припинити свою професійну діяльність.

Установивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з Держави України в особі Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 майнової шкоди, яка, на його думку, полягає у витратах на оплату праці найманих працівників, збитків на оплату оренди приміщення та витрат, пов`язаних зі сплатою «Технічної підтримки роботи з Системою» ДП «Національні інформаційні системи».

При цьому суд вірно не взяв до уваги посилання позивача про те, що він вимушений був продовжувати орендувати приміщення задля забезпечення збереження виконавчих проваджень та архіву, з таких підстав.

Так, відповідно до ч.ч.2,3 ст.45 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» у разі припинення діяльності приватного виконавця з підстав, передбачених пунктами 2-10 частини першої статті 44 цього Закону, Рада приватних виконавців України визначає тимчасового приватного виконавця, який зобов`язаний протягом трьох місяців здійснити заходи з припинення діяльності приватного виконавця. Тимчасовий приватний виконавець зобов`язаний: зупинити виконавчі провадження до моменту їх передачі в порядку, визначеному частиною четвертою цієї статті; передати документи діловодства та архів приватного виконавця до відповідного державного архіву.

До того ж, у пункт 6.4 розділу 6 договору оренди житлового приміщення, укладеного між суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_3 (орендодавець) і приватним виконавцем ОСОБА_1 (орендар) встановлено, що орендар має право в будь-який час відмовитися від договору, письмово повідомивши про це орендодавця за один місяць.

Доводи апеляційної скарги про те, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року у справі № 826/8311/18 встановлено незаконність дій держави в особі Міністерства юстиції України щодо застосування до приватного виконавця ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді припинення діяльності, а тому ці обставини не підлягають доказуванню, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки ці обставини не спростовують висновків суду першої інстанції про недоведеність існування вказаних вище трьох необхідних складових для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди.

Таким чином при вирішенні справи в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з про відшкодування матеріальної шкоди, завданої рішенням органу державної влади, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносини між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі в цій частині.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої рішенням органу державної влади, з таких підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як видно з матеріалів справи, 10 лютого 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гайдак О.В. подав до суду першої інстанції заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив: сягнути з Держави Україна в особі Міністерства юстиції України Головного управління ДПС у Київській області на користь ОСОБА_1 майнову шкоду (збитки) у розмірі 227 329 грн 14 коп., завданих прийняттям протиправного наказу від 16 травня 2018 року №1518/5; моральну шкоду у розмірі 200 000 грн 00 коп., завдану прийняттям протиправного наказу від 16 травня 2018 року №1518/5; 20 000 грн 00 коп. витрат на правову допомогу (а.с.143-150, т.1).

01 березня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гайдак О.В. подав до суду першої інстанції заяву про уточнення позовних вимог, у якій просив: сягнути з Держави Україна в особі Міністерства юстиції України Головного управління ДПС у Київській області на користь ОСОБА_1 майнову шкоду (збитки) у розмірі 127 329 грн 14 коп., завданих прийняттям протиправного наказу від 16 травня 2018 року №1518/5; моральну шкоду у розмірі 200 000 грн 00 коп., завдану прийняттям протиправного наказу від 16 травня 2018 року №1518/5; 20 000 грн 00 коп. витрат на правову допомогу (а.с.1-21, т.2).

Однак ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено у прийнятті вказаних вище вказаних вище заяв представника ОСОБА_1 - адвоката Гайдака О.В. про збільшення позовних вимог та про уточнення позовних вимог (а.с.51- 52, т.2).

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої рішенням органу державної влади, не були предметом судового розгляду, а тому відповідно до встановленого ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства у суду першої інстанції не було правових підстав для вирішення по суті цих позовних вимог ОСОБА_1 .

У порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України суд першої інстанції зазначених вимог закону та фактичних обставин справи не врахував, внаслідок чого помилково вирішив по суті позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої рішенням органу державної влади.

Оскільки відповідно до ч.5 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, то суд апеляційної можливості позбавлений можливості вирішувати вказані позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої рішенням органу державної влади.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в цій частині, не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Оскільки за результатами розгляду даної справи позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої рішенням органу державної влади залишені без задоволення, а позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої рішенням органу державної влади по суті не вирішувалися, то згідно з ст.141 ЦПК України понесені ОСОБА_1 судові витрати компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гайдака Олександра Володимировича - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 вересня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої рішенням органу державної влади - скасувати.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: