Справа № 161/9633/20 Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В. В.
Провадження № 22-ц/802/619/22 Категорія: 39 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І.

секретар Черняк О. В.

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Кузіна Є. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в особі філії «Волинське головне регіональне управління» АТ КБ «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Оптимум» по визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 поданою його представником ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2022 року,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання зобов`язання припиненим.

Покликався на те, що 21 лютого 2008 року між ним та АТ «КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, згідно з яким він тримав у кредит 190 000 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 21 лютого 2008 року між ТзОВ «Оптимум» та АТ «КБ «ПриватБанк» укладено іпотечний договір, на підставі якого в іпотеку передано майно кафе-бар загальною площею 114.6 кв. м по АДРЕСА_1 .

Приміщення бару упродовж останніх років не функціонувало, однак до 2020 року позивач мав до нього доступ.

У червні 2020 року позивач, який водночас є керівником ТзОВ «Оптимум», побачив, що у приміщенні кафе-бару на АДРЕСА_1 , проводяться ремонтні роботи.

Після отримання Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з`ясувалось, що на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між АТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 від 14 травня 2020 року остання придбала у власність приміщення кафе-бару на АДРЕСА_1 .

Із змісту договору купівлі-продажу від 14 травня 2020 року вбачається, що нерухоме майно - кафе-бар загальною площею 114.6 кв. м по АДРЕСА_1 належить ПАТ «КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 21 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каримовою Н.С., у той час як іпотечний договір між ТзОВ «Оптимум» та АТ «КБ «ПриватБанк» укладено 21 лютого 2008 року та посвідчено приватним нотаріусом Горохіського районного нотаріального округу Волошиним С.А.

Дізнавшись про такі обставини, позивач звернувся до банку за отриманням довідки про кредитну заборгованість щоб переконатись, що заборгованість відсутня, оскільки іпотечне майно продане.

Проте із наданої банком довідки від 12 червня 2020 року з`ясував, що заборгованість за кредитним договором складає 1363028.63 грн.

Вважає, що зобов`язання за кредитним договором припинились, оскільки іпотеко-держатель звернув стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 36 Закону України «Про іпотеку» .

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 21 квітня 2022 року відмовлено в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Зазначає, що лише у червні 2020 року дізнався, що нерухоме майно було відчужене у 2016 році.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначає, що банк продав майно, яке перебувало в іпотеці на підставі довіреності, наданої іпотекодавцем, а тому не реалізовував майно в порядку статті 36 Закону України «Про іпотеку».

Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду до скасування з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском строків позовної давності, суд першої інстанції погодився із поданою АТ «КБ «ПриватБанк» заявою, у якій відповідач стверджує про пропуск строків звернення до суду з таким позовом.

Такий висновок суду не ґрунтується на законі, тому колегія суддів з ним не погоджується.

З матеріалів справи вбачається, що 21 лютого 2008 року між ЗАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір 1466/к згідно з яким позичальнику ОСОБА_1 надано кредит на суму 190 000 доларів США із встановленим строком погашення кредиту до 20 лютого 2023 року.

Цього ж дня, 21 лютого 2008 року між ЗАТ «КБ « ПриватБанк» та ТзОВ «Оптимум» укладено договір іпотеки, відповідно до якого в забезпечення виконання кредитного договору № 1466/к передано нерухоме майно кафе-бар загальною площею 114.6 кв. м по АДРЕСА_1 .

Боржником було порушено зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

18 серпня 2016 року ТзОВ «Оптимум» надало довіреність ПАТ «КБ «ПриватБанк», якою, крім інших повноважень, надало право підписувати та укладати від імені товариства попередні договори та договори купівлі-продажу нерухомого майна, а саме : приміщення кафе-бару, розташованого в АДРЕСА_1 , визначаючи умови попередніх договорів або договорів купівлі-продажу на свій розсуд.

Також в довіреності надано право повіреному (ПАТ «КБ «ПриватБанк») розпоряджатися (продати, обміняти) належне товариству нерухоме майно, а саме, приміщення кафе-бару загальною площею 114.6 кв. м по АДРЕСА_1 за ціну та на умовах, які будуть визначатися ним самостійно.

02 листопада 2016 року між ТзОВ «Оптимум», від імені якого на підставі довіреності діяв ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ТзОВ «Естейт Сейлінг» укладено договір купівлі-продажу приміщення кафе-бару загальною площею 114.6 кв. по АДРЕСА_1 .

З договору купівлі-продажу від 14 травня 2020 року вбачається, що АТ «КБ «ПриватБанк» продав приміщення кафе-бару ОСОБА_3 .

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно,сформованого на запит суду 25 січня 2021 року, 21 листопада 2016 року зареєстровано обтяження належного на той час ТзОВ «Естейт Сейлінг» приміщення кафе-бару загальною площею 114.6 кв. м по АДРЕСА_1 у зв`язку із укладеним між ТзОВ «Естейт Сейлінг» та АТ «КБ «ПриватБанк» договором іпотеки з метою забезпечення виконання час ТзОВ «Естейт Сейлінг» зобов`язань за кредитним договором.

Водночас, при отриманні судом першої інстанції інформації щодо ТзОВ «Оптимум» станом на 25.01.2021 року, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості, що власником приміщення кафе-бару загальною площею 114.6 кв. м по АДРЕСА_1 є ТзОВ «Оптимум».

Відповідачем не подано суду доказів про те, що АТ «КБ «ПриватБанк» повідомляв позивача ОСОБА_1 про реалізацію у 2016 році на підставі довіреності іпотечного майна, та що після 2016 року пред`являв до ОСОБА_1 вимоги про погашення заборгованості, тому на думку апеляційного суду, перебіг строку позовної давності за такими вимогами на день звернення позивача до суду, не розпочався.

За таких обставин викладені в заяві АТ «КБ «ПриватБанк» доводи щодо пропуску строку трирічного строку звернення до суду, початок відліку якого належить рахувати, на думку банку, або з часу видачі довіреності у 2011 році, або з дати укладення договору купівлі-продажу від 02 листопада 2016 року та висновки суду про відмову у позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності є помилковими.

Відповідно до статті 36 Закону України в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 02 листопада 2016 року , сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Із змісту договору іпотеки, укладеного між ТзОВ «Оптимум» та ЗАТ «КБ «ПриватБанк» вбачається, що сторони передбачили в умовах договору «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку».

У частині другій пункту 27 договору іпотеки зазначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом продажу предмета Іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого Іпотекодавці надають Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя і здійснити всі необхідні розрахунки від імені Іпотекодавців.

Із системного аналізу указаної умови договору іпотеки та змісту довіреності від 18 серпня 2011 року вбачається, що в довіреності відтворено зміст застереження про задоволення вимог іпотекодержателя щодо права банку розпорядитися приміщенням кафе-бару загальною площею 114.6 кв. м по АДРЕСА_1 за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд.

На думку апеляційного суду, ініціювання банком видачі довіреності та відчуження предмета іпотеки не від імені банку, а від імені іпотекодавця, не є доказом того, що банк не звертав стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, оскільки в застереженні, що міститься в іпотечному договорі, сторони погодили, що за вибором саме Іпотекодержателя, звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено шляхом «купівлі-продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь яким способом».

Відповідно до частин 3,4 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, законом передбачено лише можливі, але не виключні наслідки, які може передбачати договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі.

Відповідно до пунктів 3, 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору, а також справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Оскільки сторони, керуючись «свободою договору» передбачили в договорі іпотеки можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом продажу предмета іпотеки «у будь-який спосіб», апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що уклавши договір купівлі-продажу від 02 листопада 2016 року на підставі довіреності, наданої іпотекодавцем ТзОВ «Оптимум» банк скористався правом позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, належить відмітити, що згідно з кредитним договором від 21 лютого 2008 року № 1466/к та договором іпотеки від 21 лютого 2008 року, укладеним на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, іпотекодавець та боржник є відмінними, зокрема, позивач ОСОБА_1 є боржником, а ТзОВ «Оптимум» - іпотекодавцем, тому аргументи банку про те, що договір купівлі продажу від 02 листопада 2016 року сторони - ТзОВ «Оптимум» та банк добровільно уклали, щоб погасити борг за кредитним договором, є безпідставними, оскільки у ТзОВ «Оптимум» не є боржником за даним кредитним договором.

Згідно з частиною п`ятою статті 36 Закону України «Про іпотеку», після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що зобов`язання за кредитним договором № 1466/к від 21 лютого 2008 року, укладеним між ЗАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 припинились у зв`язку із реалізацією в позасудовому порядку іпотечного майна.

Відповідно до статті 376 ЦПК України,підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

На підставі наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги на підставі статті 141 ЦПК України з АТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 840 грн. 40 копійок судового збору сплаченого при поданні позовної заяви та 1261 грн. 50 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 376 382, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 подану його представником ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2022 року в даній справі скасувати та постановити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати припиненим зобов`язання ОСОБА_1 перед Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» за кредитним договором № 1466/к від 21 лютого 2008 року, укладеним між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 840,80 грн. витрат по оплаті судового збору за подання позовної заяви та 1261,50 грн. витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді