КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 357/5533/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5119/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Цукуров В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

01 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Семенюк Т.А.

Суддів - Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

розглянувши в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, справу за апеляційною скаргою Крилової Олени Леонідівни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня 2021 року в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року Славін В.С. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк»звернувся до суду з даним позовом, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що ОСОБА_3 звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим написав заяву №б/н від 12.01.2012 року. Відповідно до виявленого бажання йому було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Для користування кредитним картковим рахунком Позичальник отримав кредитку картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 4 000,00 грн.

Позивач зазначив, що позичальник при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві.

Посилаючись на умови Договору та чинне законодавство позивач вказав на зобов`язання позичальника вчасно погашати кошти за наданим кредитом, чого він не вчинив, внаслідок чого утворилася заборгованість.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 помер і особою, яка є спадкоємцем є відповідач по справі, як такий, що постійно проживав разом з спадкодавцем, у відповідності до положень частини 3 статті 1268 ЦК України. На підтвердження цих обставин позивачем до позовної заяви було надано копії паспортів позичальника та відповідача з відмітками про однакове місце реєстрації.

Оскільки відповідач не відмовився від спадщини протягом встановленого шестимісячного строку, то він вважається таким, що прийняв спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника.

Станом на день смерті позичальника його заборгованість перед позивачем становить 85267,55 грн., яка складається з наступного:

-3691,03 грн. - заборгованість за тілом кредита,

в т.ч.: 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредита,

-3691,03 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита,

-0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками,

-7700,83 грн. - заборгованість за простроченими відсотками,

-0,00 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит за ст. 625,

-73875,69 грн. - нарахована пеня,

- 0,00 грн. - нараховано комісії.

У зв`язку із викладеним, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 85 267, 55 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня грудня 2021 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця № б/н від 12.01.2012 року - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Скаржник посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки виходячи із ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємці позичальника мали право подати заву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 01-11-2019 року по 01-05-2020 року, проте матеріали справи не містять доказів того, що відповідач протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, заявив про відмову від прийняття спадщини, відповідач таких доказів не подав. Доказів, що відповідач не проживав разом із позичальником на день його смерті матеріали справи також не містять, отже, відповідач вважається таким, що фактично прийняв спадщину.

09 червня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, в якій представник відповідача просила залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що судом першої інстанції було повністю досліджено всі надані докази та вірно встановлено, що кредитор пред`явив вимоги до спадкодавця поза межами визначених законом спеціальних строків.

Зазначила, що посилання скаржника на отримання листа з нотаріальної контори в серпні ніяким чином не підтверджено належними доказами, оскільки дата внутрішньої кореспонденції на листі стоїть без номеру вхідного, проте на конверті чітко видно вихідну дату - 30 квітня 2020 року.

Вважає посилання в апеляційні скарзі на те,що судом не було взято до уваги фактичне прийняття спадщини абсолютно безпідставне, оскільки цей факт ніким не оспорювався.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було пропущено строк, передбачений ст. 1281 ЦК України для пред`явлення вимог кредитором спадкодавця і, відповідно право вимоги, а також всупереч положенням ЦК України, позивач визначив розмір заборгованості з урахуванням нарахованих після смерті позичальника (спадкодавця) відсотків за користування кредитними коштами та пені.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції повною мірою погодитись не можна, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 85 267,55 грн., за кредитним договором №б/н від 12.01.2012 року, який був укладений з ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Між сторонами по справі склалися спадкові правовідносини щодо пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців.

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до змісту статті 526 ЦК Українизобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

Згідно з приписами статті 610 ЦК Українипорушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1216 ЦК Україниспадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилом статті 1218 ЦК Українидо складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК Україничасом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина третя статті 1268 ЦК України).

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

У відповідності до позиції висловленій в постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №640/6274/16-ц при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, суду для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:

- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;

- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;

- при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);

- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців і порядок їх задоволення регулюються нормами ст. ст. 1281,1282 ЦК України.

Згідно зі статтею 1282ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Системне тлумачення ст. 16 та ч. 2 ст. 1282 ЦК Українидозволяє зробити висновок, що: - по-перше, норма ч. 2 ст. 1282 ЦК Україниє спеціальною у площині захисту прав кредиторів спадкодавця у межах спадкових правовідносин, в якій передбачено належний спосіб захисту прав кредиторів спадкодавця; -по-друге, до відносин між кредитором і спадкоємцями позичальника не повинні застосовуватися норми закону, які врегульовують загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов`язань, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі (пред`явлення в судовому порядку вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором).

Разом з тим положення зазначеної правової норми застосовуються у випадку дотримання кредитором статті 1281ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Статтею 1281 ЦК Українивстановлено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієїстатті, позбавляється права вимоги.

Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця.

При цьому відсутність у спадкоємців свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора, оскільки відповідальність спадкоємців за боргами спадкодавця настає лише за умови додержання кредитором вимог статтей 1281, 1282 ЦК України.

Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно (право володіння, користування).

Зі змісту пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, вбачається, що з урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Судом встановлено, що 12.01.2012 року ОСОБА_3 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 30, том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 24.09.2019 року (а.с. 87, том 1).

Спадкоємцем ОСОБА_3 відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України є ОСОБА_1 , що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача, де в якості адреси реєстрації зазначена: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, 17 квітня 2020 року позивачем було надіслано претензію кредитора до Першої білоцерківської міської державної нотаріальної контори, яка датована 06 квітня 2020 року. В даній претензії зазначено, що банку стало відомо про смерть ОСОБА_3 , однак жодної інформації коли і з яких джерел банку про це стало відомо не вказано.

Позивач отримав відповідь про наявність спадкової справи, яка була надіслана 30 квітня 2020 року, про що свідчить інформація на конверті.

Як вбачається з матеріалів справи, інформацію щодо спадкоємців Друга білоцерківська міська нотаріальна контора Київської області направляла позивачу 06.05.2020 року.

19 листопада 2020 року позивач звернувся до відповідача з листом-претензією про необхідність сплати боргу як спадкоємця в силу положень ст. 1261 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи станом на 06.05.2020 року свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_1 не отримано.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з доводамиапеляційної скарги, що позивачем не пропущено строк, встановлений ст. 1281 ЦК України.

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення позики входять до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за простроченим тілом кредиту спадкодавця ОСОБА_3 за кредитним договором б/н від 12 січня 2012року у розмірі 85 267,55 грн., колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає, що розмір заборгованості є необґрунтованим з огляду на те, що АТ КБ «ПриватБанк»не довів факт погодження між сторонами процентної ставки за користування кредитом чи прострочення зобов`язання, яка регулярно та автоматично списувалася банком з рахунку позичальника, що і призводило до формування заборгованості з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 12.01.2012 року ОСОБА_3 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 30, том 1).

13.01.2012 року ОСОБА_3 отримав картку № НОМЕР_2 , термін дії якої становить 11/15 та 15.03.2017 року отримав картку № НОМЕР_3 , термін дії якої становить 03/21 (а.с. 82, т. 1).

Досліджуючи надану банком Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, апеляційний суд зауважує, що остання не містить даних про те, який тип картки виявив бажання оформити ОСОБА_3 , оскільки відповідні графи анкети-заяви пусті, зокрема строк її дії, розмір процентів за користування кредитом, погоджений сторонами, розмір процентів за прострочення виконання зобов`язання, пені та штрафних санкцій, передбачених за несвоєчасне погашення кредиту, тощо.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт та витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

В той же час, матеріали справи не містять доказів того, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів ОСОБА_3 , ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ "ПриватБанк".

Також, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16 цс 15 і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддіввважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК Україниза змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк"у період з часу виникнення спірних правовідносин (12 січня 2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (13 травня 2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які надав банк, відповідач розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

При цьому, Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку, не містять підпису ОСОБА_3 , тому відсутні підстави вважати, що останній був ознайомлений із ними.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.

Таким чином, суд доходить висновку про те, що між сторонами не було погоджено розмір процентної ставки за користування кредитом, пені та інших штрафних санкцій, а тому їх нарахування та автоматичне списання банком з рахунку боржника є незаконним.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Тому відсутні підстави вважати, що АТ КБ «ПриватБанк» при укладенні договору з відповідачем дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Також, колегія суддів суд не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо підстав задоволенняпозову в частині стягнення фактично отриманих та використаних позичальником коштів, з огляду на наступне.

Отримання позичальником кредитних карток та користування кредитними коштами підтверджуються наявними в матеріалах справи розрахунком заборгованості, випискою по рахункам ОСОБА_3 , довідками банку про зміну умов кредитування та про видані картки.

Враховуючи, що позивачем не надано доказів погодження сторонами розміру процентів за користування кредитом, пені та штрафів за порушення умов кредитного договору, то внесені відповідачем кошти повинні були зараховані на погашення заборгованості по тілу кредиту.

Відповідно до наданого витягу про рух коштів по рахунку, ОСОБА_3 всього використав 10 311,14 грн. кредитних коштів, проте вніс на погашення заборгованості 14 270 грн.

Беручи до уваги, що фактично отримані та використані позичальником кошти були повернуті АТ КБ «ПриватБанк» в добровільному порядку, правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту - 3 691,03 грн.відсутні.

За наведених обставин наявна заборгованість перед позивачем не є доведеною належними і допустимими доказами у справі, а отже пред`явлені позовні вимоги до спадкоємця боржника не підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції помилково посилався на ст. 1281 ЦК України в не чинній редакції чим допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни в інтересах Акціонерного товариства Комерціного Банку «ПриватБанк - задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня 2021 року- скасувати, постановити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця - відмовити.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді