Справа № 559/767/22
Провадження № 2/559/491/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

01 липня 2022 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

в складі головуючого судді Ралець Р.В.,

секретаря судового засідання Федорук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубно цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача ОСОБА_3 , про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування позовних вимог позивачка покликається на те, що рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 24 травня 2021 року розірвано шлюб між нею та ОСОБА_2 . Вона разом із колишнім чоловіком ОСОБА_2 проживала в будинку її батьків, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Цей будинок належить їй та її мамі ОСОБА_3 на праві приватної власності по 1/2 частині кожному, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом.

У вказаному будинку крім неї зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою сільської ради, актом та випискою з погосподарської книги. Відповідач не являється співвласником будинку, не утримує його та будь яких коштів на його утримання не надає. Починаючи з 1 травня 2021 року ОСОБА_2 , добровільно залишивши її будинок, проживає по АДРЕСА_2 . Будь яких стосунків з ним вона не підтримує, спільне господарство не веде.

Незважаючи на те, що відповідач ОСОБА_2 фактично не проживає в будинку, однак він залишається зареєстрованим в ньому, що створює їй та її мамі перешкоди у користуванні та розпорядженні своєю власністю, оскільки вона продовжує нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг та не має можливості за даних обставин отримати субсидію на утримання свого будинку.

В зв`язку з тим, що відповідач проживає окремо та веде своє особисте господарство, вона неодноразово зверталася до нього щоб він добровільно знявся з реєстрації в її будинку, однак він її звернення ігнорує, тому змушена звернутися до суду з даним позовом про захист свого права.

Справа розглядається у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (виклику) сторін, про що повідомлені належним чином усі учасники.

Позивачка ОСОБА_1 та третя особа на стороні позивача ОСОБА_3 , згідно поданих заяв, просять розгляд справи провести без їх участі, позовні вимоги підтримують, не заперечують проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи. Відзив на позову заяву не подав, заяв та клопотань від нього не надходило. Ухвалу про прийняття справи до розгляду та відкриття провадження, якою визначено строк подачі відзиву на позовну заяву та копію позовної заяви з додатками, відповідачу направлено за адресою зареєстрованого місця проживання, проте до суду повернулися конверти із поштовою відміткою: «за зазначеною адресою адресат відсутній». Суд вважає за можливе проводити розгляд справи за його відсутності в заочному порядку, на підставі документів та доказів, що є в матеріалах справи про права та взаємовідносини сторін, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч. 4 ст. 248 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є власниками житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.07.2000 року (а.с. 13, 14).

Згідно довідки №165 від 30.03.2022, за вищевказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_1 - власниця, ОСОБА_2 колишній чоловік, ОСОБА_4 син, ОСОБА_5 син (а.с. 10).

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 24 травня 2021 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 7).

Як свідчить акт, складений комісією Сатиївського старостинського округу 30.03.2022 та довідка видана Варковицькою сільською радою №55 від 31.01.2022, ОСОБА_2 зареєстрований, але фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9, 12).

У відповідності до ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна, як це передбачено ст.317 ЦК України.

Відповідно до положень ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як слідує з ч.1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить у відповідності до ч.1 ст.156 ЖК УРСР користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні положення містяться в ст.405 ЦК України.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

З врахуванням вище зазначених норм, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Вказана норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» однією із підстав зняття з реєстрації місця проживання є судове рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Суд враховує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка позовні вимоги підтримує повністю і залучена в даній справі як третя особа на стороні позивача, є власниками житлового будинку на АДРЕСА_1 . Оскільки відповідач ОСОБА_2 , будучи зареєстрованим у вказаному будинку, там не проживає понад строк, встановлений законодавством, не є членом сім`ї позивачки, а тому є таким, що втратив право користування житлом. Так як будь-яких письмових домовленостей між сторонами стосовно користування житловим будинком за вказаною адресою не існує, вимоги позивачки підлягають задоволенню, оскільки порушуються її права як власника будинку.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору в розмірі 992, 40 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 18, 76, 95, 141, 258, 263-265, 280 ЦПК України, ст.ст. 16, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 41 Конституції України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), третя особа на стороні позивача ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ), про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: Р.В. Ралець