Номер провадження: 22-ц/813/5253/22
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ексімфуд» про зміну дати, формулювання причин звільнення та зобов`язання видати трудову книжку, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси до ТОВ «Ексімфуд» з позовом, в якому просила зобов`язати ТОВ «Ексімфуд» змінити дату і формування причини звільнення, вказавши дату і формулювання - звільнити ОСОБА_1 з 03 березня 2020 року на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України; видати трудову книжку; стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримання видачі трудової книжки.

Позов мотивований тим, що позивач працювала у відповідача з 01.04.2019 року на посаді помічника менеджера ЗЕД. 23.03.2021 року, перевіряючи у органах Пенсійного фонду України нарахування пенсійного стажу, їй стало відомо, що вона була звільнена з займаної посади на ТОВ «Ексімфуд» з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Проте, позивач вказала, що наприкінці 2019 року у ТОВ «Ексімфуд» відбулася криза керівництва даного підприємства, що позначилось як на роботі товариства, так і на взаємовідносинах в колективі. У лютому 2020 року відповідачем було порушено трудове законодавство щодо порядку та строків виплати заробітної платні, які передбачені ст. 115 КЗпП України та зміну фактичного місцезнаходження фірми (відповідач переїхав в інший офіс) без повідомлення про ці зміни працівників. Заробітна плата не нараховувалась з 01 лютого 2020 року. Наведені факти стали підставою для прийняття позивачем рішення про звільнення з займаної посади за власним бажанням.

10.02.2020 року відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України ОСОБА_1 особисто директору підприємства була подана заява про звільнення за власним бажанням, однак останній почав вимагати переписати заяву та вказати нову дату звільнення, для того щоб не сплачувати заробітну платню за лютий 2020 року.

14.02.2020 року ОСОБА_1 відправила на юридичну адресу ТОВ «Ексімфуд» заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням цінним листом з описом вкладення. Вказана заява була отримана відповідачем 18.02.2020 року. Відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України роботодавець повинен був звільнити позивача за власним бажанням 03.03.2020 року. ОСОБА_1 зазначала, що підстав для звільнення її з посади за прогул 01.07.2020 року не було, оскільки станом на 01.07.2020 року вона вже майже чотири місяця як припинила трудові відносини з ТОВ «Ексімфуд». Позивач наполягала на тому, що вона була в праві розірвати трудовий договір з відповідачем, попередивши його письмово про це за два тижня, а відповідач зобов`язаний був провести її звільнення відповідно до наданої нею заяви. За таких обставин позивач просила змінити дату та формулювання причини звільнення.

Крім того, в порушення вимог ст. 47 КЗпП України відповідачем на теперішній час не надано ОСОБА_1 ані трудової книжки, ані наказу про звільнення. Несвоєчасна видача трудової книжки призвела до того, що позивач позбавлена законного права на працевлаштування, а тому змушена виконувати роботи за сумісництвом, що в свою чергу впливає на розмір отриманого заробітку. Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України, за несвоєчасне видання трудової книжки працівнику роботодавець повинен сплатити йому середній заробіток за час затримки. Сума середнього заробітку за час затримки видачи трудової книжки позивача з моменту несвоєчасної видачи до подання позову до суду складає 56 511,00 грн.

На підставі викладеного позивач була змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

При цьому, посилаючись на те, що судом першої інстанції не надано правової оцінки незаконним діям відповідача, адже згідно з п. 4 ч. 1 ст. 36 та ч.1 ст. 38 КЗпП, позивач вправі розірвати безстроковий трудовий договір, укладений із роботодавцем, попередивши його письмово за два тижні, а відповідач був зобов`язаний провести звільнення ОСОБА_1 відповідно до поданої заяви.

У своєму рішенні суд першої інстанції залишив без оцінки порушення відповідачем порядку та процедури звільнення працівника, передбаченого діючим трудовим законодавством.

Апелянт також наголошує на тому, що в порушення приписів ст. 47 КЗППУ відповідачем до цього часу не надано позивачу а ні трудової книжки, а ні наказу про звільнення.

Факт надсилання заяви ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням не заперечується представником відповідача в наданих поясненнях. Відповідно до вимог ст. 38 КЗпП, останнього робочого дня, а саме 03 березня 2020 року відповідач зобов`язаний був звільнити ОСОБА_1 за власним бажанням відповідно до поданої нею 14 лютого 2020 року заяви.

Підстав для звільнення ОСОБА_1 за прогул 01.07.2020 року у відповідача не було, адже на момент звільнення позивача 01.07.2020 року з підстав передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України, позивач вже чотири місяці як припинила трудові відносини з Товариством з обмеженою відповідальністю «Ексімфуд» на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Доказів або повідомлень про переїзд компанії ТОВ «Ексімфуд» до звільнення позивача за власним бажанням на іншу адресу суду не надано.

Заява відповідача про нібито відсутність позивача на робочому місці взагалі не оцінювалась судом критично.

Відзиву на апеляційну скаргу матеріали справи не містять.

Будучи в розумінні ч.8 ст. 128 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи на 21.06.2022 року на 14.30 годину сторони в судове засідання не з`явилися.

Від ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи з посиланням на оголошений в Україні військовий стан.

Заяви від сторін про розгляд справи в режимі відеоконференції не подано.

Колегія суддів звертає увагу, що справа розглядається в суді першої інстанції з квітня 2021 року, а в апеляційному суді з листопада 2021 року.

Само по собі посилання на діючий військовий стан в Україні без наведення конкретних перешкод явки до суду позивача, яка проживає в адміністративно-територіальних межах міста Одеси, а також не наведення обставин неможливості викладення додаткових письмових пояснень до апеляційної скарги з вимогою їх врахування та/або про розгляд справи за відсутності апелянта, не є безумовною підставою для відкладення судового засідання з огляду на відсутність активних бойових дій в м. Одеса, станом на 21.06.2022 року і збереження контролю Української влади за ситуацією в м. Одеса та забезпечення нею належних умов для здійснення правосуддя та можливості дістатися до суду та організації відеоконферензв`язку з Одеським апеляційним судом, а також приймаючи до уваги розумність строку розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що:

-з 14.02.2020 року позивач не з`являлась на роботі у ТОВ «Ексімфуд». При цьому ОСОБА_1 не надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що вона не була присутня на робочому місті протягом двох тижнів з моменту подання заяви про звільнення з поважних підстав;

- звільнення 01.07.2020 року ОСОБА_1 з займаної посади в ТОВ «Ексімфуд» з підстав, передбачених ст. 40 КЗпП України (за прогул), є законним та обґрунтованим, а тому позовна вимога про зміну дати і формування причини звільнення є такою, що не підлягає задоволенню;

-що стосується вимоги позивача про видачу трудової книжки та стягнення на її користь середнього заробітку за весь час затримання видачі трудової книжки, то ОСОБА_1 не надано доказів того, що вона намагалася отримати свою трудову книжку в позасудовому порядку, а також доказів того, що відповідач навмисно утримує та не віддає їй даний документ;

-відповідно до даних персоніфікованого обліку ПФУ з 06.05.2020 року позивач прийнята на роботу у ТОВ «ВАЛЄКС ГРУП» /а. с 32/, а згідно із даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Форма ОК-7 ОСОБА_1 з лютого 2020 року отримує заробітну плату від вказаного підприємства /а. с. 33/. Таким чином, відсутність трудової книжки не завадила позивачу влаштуватись на роботу.

Судом встановлено, що:

З 01.04.2019 року ОСОБА_1 працювала в ТОВ «Ексімфуд» на посаді помічника менеджера ЗЕД, а 06.05.2020 року вона була прийнята на роботу у ТОВ «ВАЛЄКС ГРУП», що підтверджується даними персоніфікованого обліку ПФУ та реєстром застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування /а.с.32-33/.

Відповідно до виписки з рахунку приватного клієнта АБ «Південний» № /0324 від 24.03.2021 року з 17.04.2019 року по 31.01.2020 року ОСОБА_1 отримувала заробітну плату та аванси згідно платіжних відомостей /а. с. 30-31/.

14.02.2020 року позивачем на адресу відповідача ціним листом з описом вкладення була відправлена заява про звільнення її з займаної посади за власним бажанням з 28.02.2020 року /а. с. 34-36/. Даний лист був отриманий ТОВ «Ексімфуд» 18.02.2020 року /а. с. 37/.

23.03.2021 року перевіряючи у органах Пенсійного фонду України нарахування пенсійного стажу, позивачу стало відомо, що вона була звільнена з займаної посади на ТОВ «Ексімфуд» з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до даних персоніфікованого обліку ПФУ та реєстром застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування 01.07.2020 року ОСОБА_1 була звільнена з посади, яку займала у ТОВ «Ексімфуд» /а. с. 32/.

Відповідно до даних персоніфікованого обліку ПФУ з 06.05.2020 року позивач прийнята на роботу у ТОВ «ВАЛЄКС ГРУП» /а. с 32/, а згідно із даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Форма ОК-7 ОСОБА_1 з лютого 2020 року отримує заробітну плату від вказаного підприємства /а.с. 33/.

Колегія суддів звертає увагу на таке.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.

Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Аналіз частини 3 статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку, що в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв`язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року по справі № 207/4346/13).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила змінити дату і формування причини звільнення, вказавши дату і формулювання - звільнити ОСОБА_1 з 03 березня 2020 року на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Отже, суд не має права змінювати формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов`язував обставини звільнення.

В даному випадку, роботодавець не пов`язував звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням і відсутні докази, що він помилився у формулюванні підстав звільнення.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач помилився у формулюванні підстав звільнення позивачки.

У випадку зазначення працівником та роботодавцем різних обставин звільнення, суд не може приймати рішення про зміну формулювання причин звільнення. Належним способом захисту прав позивача у такому випадку є визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29.01.2020 року у справі №524/679/19.

Правові підстави для змінити формулювання причин звільнення позивачки відсутні.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримання невидачі трудової книжки, суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» оскільки згідно зі статтею 235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. У такому випадку суд одночасно із зміною формулювання звільнення приймає рішення про виплату власником на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період, який не перевищує одного року, а якщо справа не з вини працівника розглядається більше року - за весь строк вимушеного прогулу. Обов`язок доводити ту обставину, що неправильне формулювання причин звільнення перешкоджало працевлаштуванню, лежить на працівникові.

Оскільки позивач була працевлаштована за іншим місцем роботи ще у лютому 2020 року і отримувала дохід за новим місцем роботи, то суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині.

Таким чином, наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 30.06.2022 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова