РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/7216/21

Провадження №: 2/755/1874/22

"01" червня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва

у складі: головуючого - судді Гончарука В.П.

за участі секретаря Гриценко О.І.

учасників справа: позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду та відповідно до позовних вимог просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 2 500 000 грн.; з урахуванням індексу інфляції 1 489 750 грн., 5 756 159 грн. відсотків за користування кредитом; 292 377 грн. - 3 % річних за користування кредитом, а всього стягнути 10 038 2865 грн.

Також позивач просить стягнути з відповідача 501 914 грн. збитків за завдану йому моральну шкоду за несвоєчасне виконання зобов`язання за кредитним договором

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25 грудня 2015 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець ( позивач) передав, а позичальник ( відповідач) взяв суму коштів в розмірі 2 500 000 грн. під 24 % річних та вказану суму коштів відповідач повинен був повернути на першу вимогу позивача.

27 лютого 2020 р. позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою щодо повернення вказаної суми коштів, але відповідач ОСОБА_2 не виконує взяті на себе зобов`язання та не повернув вказані кошти, що визначені договором позики, що стало підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх інтересів.

Свої вимоги позивач обгрунтовує посиланням на вимоги ст.ст. 625. 656, 1047,1048, 1049, 1050 ЦК України.

Під час підготовчого судового засідання відповідач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов щодо визнання вказаного договору позики від 25 грудня 2015 р. укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним.

Підстави визнання вказаного договору недійсним є посилання на ст.ст.231, 233 ЦК України, а саме на те, що оспорюваний правочин було вчинено проти волі ОСОБА_2 , внаслідок застосування стосовно нього фізичного та психологічного тиску, а також даний правочин було вчинено під впливом тяжкої обставини для ОСОБА_2 і на вкрай на невигідних умовах для останнього та вказаний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків

В судовому засіданні позивач наполягав на задоволені позову в повному обсязі з обставин викладених в позовній заяві, наполягаючи на тому, що відповідач самоусунулась від виконання взятих на себе зобов`язань за договором позики, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню повністю.

Посилання відповідача та його представника, що вказаний договір носив формальний порядок та будь - яких коштів відповідач не отримував не відповідає дійсності, також не відповідає дійсності те, що зазначена сума коштів скеровувалася на підтримку діяльності ПП «Мотор Ленд».

Позивач наполягав на тому, що безпосередньо відповідач був ініціатором укладання договору позики, так -як у нього виникли труднощі щодо виконання зобов`язань по кредитному договору , відповідно до умов якого нерухоме майно відповідача перебувало в іпотеці.

Зустрічний позов позивач не визнав, вказавши на те, що обставини на які посилається відповідач є надуманими та такими, що не відповідають дійсності.

Відповідач та його представник заперечували щодо задоволення первинного позову надавши до суду свій відзив, зазначаючи при цьому що оспорюваний договір носить формальний характер, при цьому не оспорюючи того факту , що договір позики від 25 грудня 2015 р. , що був укладений між ОСОБА_1 та ним ( відповідачем ОСОБА_4 ) було написано власноручно відповідачем, вказуючи на те, що з літа 2015 р. у відповідача ОСОБА_5 виникли фінансові труднощі викликані веденням підприємницької діяльності та він був змушений звернутися до позивача ОСОБА_1 щоб останній здійснив фінансову підтримку ПП «Мотор Ленд», але однією з вимог ОСОБА_1 було укладання оспорюваного договору, але коштів відповідач від позивача не отримував.

З врахуванням викладеного відповідач та його представник вважають, що є всі підстави для визнання оспорюваного договору позики недійсним, так -як він був укладений на вкрай невигідних умовах та не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Крім того в судовому засіданні відповідач та його надали до суду заяву в якій просили застосувати до позовних вимог , що були визначені первинним позовом, строки позовної давності та у відповідності до вимог ст. 267 ЦПК України відмовити в задоволенні первинного позову.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що первинний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

В судовому засіданні встановлено, що 25 грудня 2015 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець ( позивач) передав, а позичальник ( відповідач) взяв суму коштів в розмірі 2 500 000 грн. під 24 % річних та вказану суму коштів відповідач повинен був повернути на першу вимогу позивача.

Факт укладання даного договору учасниками процесу не оспорювався.

Статтею 526 ЦК України регламентовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги (ст. 527 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Також статтею 625 ЦК України визначено, що Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ч.1 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України визначено, що міст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам

У відповідності до вимог статті 204 ЦК України також визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідач та його представник просять суд визнати договір позики, вказаний вище, недійсним посилаючись на ст. 231 ЦК України, якої передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, а також в огрунтування позовних вимог за зустрічним позовом посилаються на вимоги ст. 233 ЦК України , якою визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

В судовому засіданні відповідач та його представник не надали до суду доказів того, що на момент укладання оспорюваного правочину до ОСОБА_2 позивачем чи третіми особами застосовувалося будь - яке психічне чи фізичне насильство, також не надано до суду доказів, що правочин було вчинено під впливом тяжкої для ОСОБА_2 обставини і на вкрай невигідних умовах.

Як зазначає відповідач ОСОБА_2 , що він погодився на укладання вказаного договору, попередньо обговоривши умови його підписання зі своїми близькими та відповідач ОСОБА_2 був вільний у виборі укладання даного договору.

Крім того подавши заяву про застосування строку позовної давності відповідач фактично визнав факт існування договірних стосунків.

Як убачається зі змісту розписки ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 2500 000 грн. під 24 % річних та зобов`язувався повернути вказану суму коштів на першу вимогу ОСОБА_1 протягом одного місяця.

Також даною розпискою передбачено, що в разі несвоєчасного повернення суми боргу застосовуються штрафні санкції в розмірі 3% з врахуванням облікової ставки НБУ інфляції та 5 % від суми заборгованості за спричинення моральної шкоди.

Як убачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача ОСОБА_2 з письвою вимогою щодо повернення заборгованості 27.02.2020 р. , вказана обставина не була спростована в судовому засіданні відповідачем ОСОБА_2 .

Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов`язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню в передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки відповідно до ч.1 ст.550 ЦК право на неустойку виникає незалежно від наявності в кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Згідно із ч.3 ст.549 ЦК пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме й нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (чч.1-2 ст.551 ЦК).

За загальним правилом, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов`язання, не може перевищувати 1 рік (п.1 ч.2 ст.258 ЦК). При цьому, виходячи із правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст.253 ЦК обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Оскільки право на стягнення пені в кредитора виникло з наступного дня після 25.01.2021 р., а до суду позивач звернулася 7 червня 2021 р. та керуючись ч.3 ст.551 ЦК передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч.3 ст.551 ЦК, з урахуванням положень ст.3 ЦК щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків

Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов`язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню в передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки відповідно до ч.1 ст.550 ЦК право на неустойку виникає незалежно від наявності в кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Згідно із ч.3 ст.549 ЦК пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме й нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (чч.1-2 ст.551 ЦК).

За загальним правилом, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов`язання, не може перевищувати 1 рік (п.1 ч.2 ст.258 ЦК). При цьому, виходячи із правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст.253 ЦК обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Оскільки право на стягнення пені в кредитора виникло з наступного дня після 27.02.2020 р. та керуючись ч.3 ст.551 ЦК передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч.3 ст.551 ЦК, з урахуванням положень ст.3 ЦК щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна даність встановлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Тобто, позовна давність може бути встановлена лише, якщо вимоги про захист порушених прав або інтересів є обґрунтованими, у разі необґрунтованості таких вимог вони не підлягають задоволенню за необґрунтованістю, а не у зв`язку з пропуском строку позовної давності. (Висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 754/347/16-ц).

Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, а також у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації.

Статтею 1167 ЦК України також передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як було встановлено в судовому засіданні, що дії відповідача ОСОБА_2 спрямовані на невиконання своїх зобов`язань по кредитному договору, що потягло за собою спричнення моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. Сторонами надано належним чином завірені копії відповідних документів.

Аналізуючи зібрані у справі письмові докази, з урахуванням пояснень представників позивача, позивача , представника відповідача суд прийшов висновку про задоволення позову частково, а саме в частині стягнення заборгованості за договором позики та частково відсотків за прострочення зобов`язання, а також часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 79-82,141,258,265, 354 ЦПК України, ст.ст. 526, 530, 610, 625, 612 , 1046,1050 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частоково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 500 000 грн. заборгованості за договором позики 1 000 000 грн. відсотків за користування та 10 000 грн. за спричинення моральної шкоди, а всього стягнути 3 510 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11350 грн. витрат пов`язаних зі сплатою судового збору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 10.06.2022 р .

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 адреса : АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 ІПН НОМЕР_2 , адреса:

АДРЕСА_2