Єдиний унікальний номер: 375/2138/18
Провадження № 2/379/14/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 року Таращанський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Зінкіна В.І.,

за участю секретаря судового засідання Мовчан М.С.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Тараща, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області про визнання недійсним рішення про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на земельну ділянку; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку; усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою для обслуговування об`єкта нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 16.11.2018 року звернувся до суду з даним позовом в якому, з урахуванням уточнень, просить:

Визнати частково недійсним рішення Житньогірської сільської ради Рокитнянського району Київської області № 241 від 23.07.2008, прийняте на XXIV сесії V скликання, «Про затвердження матеріалів технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства громадянам в с. Житні Гори Рокитнянського району Київської області» в частині затвердження матеріалів технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право ОСОБА_2 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (п.32 Додатку №1);

визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 692634, виданий 24.09.2009 на ім`я ОСОБА_2 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 322378151:01:006:0051, площею 0,25 га, розміщеною за адресою: АДРЕСА_1 ;

зобов`язати відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою для обслуговування об`єкту нерухомого майна що належить йому на праві власності, (погребом, позначеним літерами В/п на схематичному плані земельної ділянки технічного паспорта, виготовленого ФОП ОСОБА_3 18.02.2019, інвентаризаційна справа № 526) шляхом зміщення паркану на межі між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 в бік володіння №85 на відстань 1,75 метра (т.2 а.с.179-180).

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він є власником житлового будинку та господарських споруд за адресою АДРЕСА_2 , згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 18.02.2010 року. На момент укладання договору вся земельна ділянка перебувала у вкрай занедбаному стані, подвір`я заросло бур`яном, дикими кущами та деревами. Заселятися до будинку відразу не став, оскільки поступово по мірі можливості розчищав ділянку та ремонтував будинок та присадибні споруди. Весною 2016 року було засаджено город різними городніми культурами у зв`язку з чим виникла потреба у зберіганні врожаю. В ході виконання робіт по благоустрою погреба було виявлено, що паркан, який розмежовує ділянки знаходиться неподалік входу до погреба. Під час облаштування витяжної системи в погребі, він виявив, що витяжна труба знаходиться за парканом, тобто на ділянці сусіда. Восени 2017 року позивач звернувся до Житньогірської сільської Ради з заявою про передачу йому у приватну власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Житньогірська сільська Рада винесла Рішення № 192-22-УІІ від 20.10.17 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)». В ході попередньої консультації з працівниками землевпорядних організацій з приводу виготовлення технічної документації йому пояснили, що в разі, коли межа земельної ділянки проходить через об`єкт нерухомого майна, який належить одному із власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, приватизація таких земельних ділянок неможлива. З відомостей, що внесені до Публічної кадастрової карти, позивачеві стало відомо, що земельна ділянка відповідача має кадастровий номер: :01:006:0051. Зі слів відповідача відомо, що земельна ділянка відповідача приватизована. Відповідач не міг не знати про місце розташування погреба, оскільки тривалий час користується земельною ділянкою, спілкувався з попередніми власниками сусіднього житлового будинку. Незважаючи на це, при проведенні замірів його земельної ділянки в процесі виготовлення технічної документації він свідомо приховав цю обставину від інженера-землевпорядника, що потягло за собою безпідставне збільшення розміру земельної ділянки, яка була передана йому у власність, та, відповідно, зменшення розміру земельної ділянки позивача. Наведене доводить, що приватизація земельної ділянки здійснена відповідачем з порушенням вимог законодавства, оскільки йому була передана у власність земельна ділянка з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування власного житлового будинку та господарських будівель і споруд у відповідності до ст. 118 ч. 6 ЗК України. Разом з тим, на переданій йому у власність земельній ділянці знаходиться господарська споруда, яка належить на праві власності позивачеві. Та обставина, що на частині земельної ділянки, переданої у власність відповідачеві, розміщений об`єкт нерухомого майна позивача, унеможливлює використання її позивачем для обслуговування належного йому на праві власності об`єкту нерухомого майна. Крім того, вказана обставина унеможливлює також приватизацію Позивачем вказаної частини земельної ділянки.

Представником відповідача ОСОБА_4 25.03.2019 року було подано відзив в якому зазначає що ОСОБА_2 вважає, що позовна заява позивача є безпідставною, необґрунтованою, вимоги суперечать закону, а тому не підлягають задоволенню. Придбав позивач свій житловий будинок згідно договору від 18.02.2010 р. Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивач звернувся до Рокитнянського районного суду Київської області з позовом 15.11.2018 року, тобто через більш ніж вісім років після придбання житлового будинку, та більш ніж десять років після прийняття оскаржуваного рішення сільської ради. Позивачу мало було відомо (міг дізнатись) про державний акт серії ЯЖ №692634 від 24.09.2009 р., виданий на ім`я позивача, а також про рішення Житньогірської сільської ради Рокитнянського району №241 від 23.07.2008 р. про передачу у власність позивачу земельної ділянки. При цьому, позивач знав або міг дізнатись про порушення свого права відразу після придбання позивачем свого будинку. Позивачем не наведено жодних доказів поважності причин пропуску трирічного строку позовної давності. Також заперечує проти позовних вимог позивача не тільки у зв`язку з пропуском строків позовної давності, а і тому що вони не доведені позивачем належними та допустимими доказами, не ґрунтуються на законі та не відповідають дійсним обставинам справи. Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок позивача від 15.10.2010 р. серед будівель та споруд позивача, що примикають до його житлового будинку знаходиться погріб під частиною будівлі під літерою «в/п». Тобто погріб згідно технічного паспорту знаходить під частиною будівлі сараю під сараєм під літерою «В». Це також підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку позивача від 18.02.2009 р. в п. 1 якого вказано, що позивач купив будинок з господарськими спорудами, зокрема сараєм, погребом дерев`яно-бутовим - «В». Отже, вказуючи в своєму позов на те, що частина його погребу знаходиться земельній ділянці відповідача, позивач вводить суд в оману, оскільки будь-яких погребів, які знаходились на земельні ділянці відповідача у позивача відсутні. Це зокрема підтверджується наданим позивачем технічним паспортом та договором купівлі-продажу. (т.1 а.с. 77-80).

Представник позивача адвокат Іллінський О.В. в судовому засіданні пояснив, що сторони є сусідами, та їх земельні ділянки межують. Позивач придбав домоволодіння в 2010 році. Поступово став наводити лад в домоволодінні. Для зберігання врожаю знадобився погреб, і він розчистив погреб. Побачив, що витяжна труба з погребу знаходиться за парканом, навіть середина погребу знаходиться на території відповідача. Позивач позбавлений можливості належним чином користуватися погребом. Крім того, та обставина, що межа земельних ділянок проходить по погребу, заважає позивачу приватизувати земельну ділянку, землевпорядник не може скласти документи. Таким чином приватизація відповідачем земельної ділянки є протиправною. Таке розміщення погребу виявив в 2016 році.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснив, що придбав домоволодіння в 2010 році, ділянка була сильно заросла деревами та кущами, було багато сміття. Він перебудував літню кухню, зробив гараж, перекрив хату, до погребу не заглядав. Роки чотири він не помічав проблем з погребом. Тільки в 2015 році вони вирішили перезимувати в хаті та він виявив погреб, на місті погребу була купа сміття. Потім почав робити погреб в 2016 році, зробив витяжку, вона вийшла за парканом, на ділянці Смакоти. Раніше над погребом був погрібник маленький дерев`яний сарай. В нього зараз на ділянці два погреба: один з гранпилу, а другий бутовий, про який він оце все розповідав. Бутовий погреб зложений з каміння та бетонований, паркан стоїть на цьому погребі.

Представник відповідача адвокат Клапчук Ф.П. у судовому засіданні позов не визнав повністю. Пояснив, що державний акт на земельну ділянку видано відповідачу в 2009 році, а договір купівлі-продажу укладений позивачем в 2010 році. У попередніх власників не було претензій до відповідача. Оспорюваним державним актом та рішенням не порушено прав позивача. В договорі купівлі продажу вказаний один погреб дерев`яно-бутовий під літерою «В». Погреб був один. Відповідно до технічного паспорту, на час придбання погреб знаходився під частиною сараю, отже це не той погреб, що на межі земельних ділянок, а погреб з іншої сторони. В лютому 2019 позивач замовив інший техпаспорт, інженер вніс другий погреб під літерою «ВП». Таким чином, позивач не є власником погребу, який на межі земельних ділянок. Не зрозуміло, які у позивача перешкоди у користуванні земельною ділянкою, отже право не порушено. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності, який розпочався у 2010 році, тобто з моменту придбання позивачем домоволодіння. Цей спірний погреб нікому не належить. Раніше це був один двір, жили родичі Смакоти. Все подвір`я було одне цілим.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про дату час та місце слухання повідомлена належним чином.

Відповідач Рокитнянська селищна рада в судове засідання свого представника не направила, однак направила клопотання про слухання справи за його відсутності.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що вона є дружиною позивача. В 2010 році вони придбали будинок з прибудовами. Спочатку перебудували будинок. Ділянка біля погреба була заросла деревами. До погреба добралися пізніше. На даний час у них два погреба. На момент купівлі був один погреб бутовий з бетонним перекриттям із будівлею на ньому, однак, одна стіна була завалена, оскільки поставлений паркан. На ділянці також був сарай з літньою кухнею. Була також жомова яма зі шлакобетону, а в 2016 році вони там змурували сарай з шлакобетону, це другий погреб. В 2015 році вони вирішили перезимувати в цій хаті. Зимою 2016 року вони поставили витяжку в погребі і виявилося, що вона вийшла на територію сусідів. Дождалися весни. Весною землевпорядник виявив, що їх об`єкт нерухомості знаходиться на території сусідської земельної ділянки і треба скасовувати приватизацію сусідами земельної ділянки. Вони не можуть обходить погреб, бо паркан стоїть на погребі.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що вона давно проживає в АДРЕСА_3 . В 1992 році померла баба і в будинку АДРЕСА_4 ніхто не проживав, поки Мострюкови не купили хату. За цей час ділянка сильно поросла, потім це прийшлося різати бензопилою. На ділянці будинку АДРЕСА_4 був погреб мурований, обгороджений дерев`яними дошками. Як померла баба, вона два роки користувалася цим погребом 1993-1994 роки, тоді ще не було заросше. Паркан на той час стояв за погребом. ОСОБА_7 був обгороджений оргалітом, а спочатку дошками. Потім погребом користувалася ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Також 4 роки користувалася городом. Як спиляли дерева побачили проблему з погребом. Смакоти захватили бабин город, а паркан поставили на погребі за 4-5 років перед тим, як ОСОБА_10 купив будинок.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що проживає в АДРЕСА_5 . Погріб знаходився на ділянці будинку АДРЕСА_4 . Погріб був вкритий, обгороджений, була прибудова повністю над периметром погреба. Паркан був за погребом, не щільно під паркан. Погріб не залазив під паркан. Вона користувалася цим погребом на початку 2000-х років. Потім ділянка заросла. Смакота потім подвинула свій паркан, в якому році не пам`ятає. Коли ОСОБА_10 купив будинок, облагородив ділянку, вона зайшла та побачила, що паркан не на своєму місці.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно договору купівлі-продажу від 18.02.2010 року, витягу з Державного реєстру правочинів від 18.02.2010 року, технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок позивач є власником будинку за адресою АДРЕСА_4 . (том.1 а.с.9-12).

Як зазначено в договорі купівлі продажу житлового будинку від 18.02.2010 року ОСОБА_1 купив: житловий будинок «А», з господарськими та побутовими спорудами: сараєм цегляним «Б», сараєм, погребом дерев`яно-бутовим «В», огорожею «1-2».

Згідно технічного паспорту від 15.02.2010 в склад домоволодіння входило:

- житловий будинок «А» 1969 року побудови;

-погріб під частиною будівлі «в/п», стіни - камінь бутовий, 1975 року побудови;

- прибудова «а» 1983 року побудови;

- убиральня «б» 1974 року побудови;

- сарай «Б» 1974 року побудови;

- сарай «В», стіни дошки, 1975 року побудови.

Відповідно до копій паспортів позивача та його жінки, вони зняті з реєстрації за попереднім місцем проживання за адресою АДРЕСА_6 16.05.2015 року. (т.1 а.с. 113-116).

Відповідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, будинок, де попередньо був зареєстрований позивач, був проданий ОСОБА_12 04.10.2016 року. (т.1 а.с. 108-109).

Рішенням Житньогірської сільської ради Рокитнянського району Київської області №192-22VІІ від 20.10.2017 року ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Відповідно до технічного паспорту від 18.02.2019 року на житловий будинок АДРЕСА_4 на земельній ділянці знаходяться:

житловий будинок 1969 року побудови літера «А»;

прибудова 1983 року побудови літера «а»;

ганок 1983 року побудови літера «І»;

сарай-літня кухня 1974 року побудови літера «Б»;

вбиральня 2012 року побудови літера «б»;

погріб 1975 року побудови літера «В/п»;

підсобне приміщення 1983 року побудови літера «Г»;

сарай 2016 року побудови літера «Д»;

погріб 2016 року побудови літера «Д/п»;

гараж 2016 року побудови літера «Ж»;

свердловина 2016 року побудови літера «ІІ»;

огорожа 2016 року будови літера «№1»;

ворота 2016 року будови літера «№2». (том.1 а.с.83-89)

Рішенням Житньогірської сільської ради Рокитнянського району Київської області ХХІV сесії V-го скликання від 23.07.2008 року № 241 затверджено матеріали технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки загальною площею 14,7727 (згідно з додатком 1) для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд та для ведення особистого селянського господарства громадянам с. Житні Гори Рокитнянського району Київської області. (т.2 а.с.169).

В додатку № 1 до вказаного рішення під номером 1026 зазначена ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 , площа ділянки 0,25 га. (т.2 а.с. 171).

Згідно державного акту від 24.09.2009 про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №692634, кадастрового плану земельна ділянка кадастровий номер 322378151:01:006:0051 площею 0,250 га за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 (т. 1 а.с.53 та т. 2 а.с.95)

Відповідно до висновку експертів від 17.02.2020 року

1. об`єкт нерухомого майна - погріб, який значиться згідно даних технічного паспорта від 18.02.2019 на належний на праві власності ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_4 , частково розміщений на належній на праві власності ОСОБА_2 земельній ділянці з кадастровим номером :01:006:0051 (відносно фактичних меж), що в АДРЕСА_1 , а саме:

підземна частина погребу, площею 2,4 кв.м, що на Мал. 5 зображена як заштрихований крапками синього кольору контур, обмежений поворотними точками 3-4-5-6-7-8-3 з відповідними промірами цифрами рожевого кольору та відстанями від 0,25 м до 0,73 м, позначеними стрілками та цифрами синього кольору.

витяжна труба погреба В/п розташована на відстані 0,29 м. в бік земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0051 від її фактичної межі.

2. Об`єкт нерухомого майна - погріб, який значиться згідно даних Технічного паспорта від 18.02.2019 на належний на праві власності ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_4 , частково розміщений на належній на праві власності ОСОБА_2 земельній ділянці з кадастровим номером :01:006:0051 (відносно меж визначених документацією із землеустрою), що в АДРЕСА_1 , а саме:

-вхід (люк) в погреб В/п площею 0,4 кв.м, що на Мал. 5 зображений як заштрихований крапками чорного кольору контур, обмежений поворотними точками 13 Б В 12 13 з відповідними промірами цифрами рожевого кольору та відстанями від 0,37 м до 0,46 м, позначеними стрілками та цифрами чорного кольору.

- підземна частина погребу, площею 6,0 кв.м, що на Мал. 5 зображена як заштрихований частково крапками чорного та синього кольору контур, обмежений поворотними точками 2-3-4-5-6-7-8-9-12-13-14- 2 з відповідними промірами цифрами рожевого кольору та відстанями від 0,37 м до 1,24 м, позначеними стрілками та цифрами чорного кольору.

витяжна труба погребу В/п розташована на відстані 1,13 м в бік земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0051 від її межі.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до пунктів «г», «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Зміст добросусідства закріплено у статті 103 ЗК України. Відповідно до цієї норми власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Крім того, частиною другою статті 95 ЗК України визначено, що порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Результат аналізу наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникало після одержання її власником документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку, та його державної реєстрації. Таким документом згідно ст. 126 ЗК України був державний акт на право власності на землю, встановленої форми.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (стаття 21 ЦК України).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання частково недійсним рішення Житньогірської сільської ради Рокитнянського району Київської області а також щодо визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку виходячи з наступного.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_4 , а також погреб дерев`яно-бутовий, які належать позивачу ОСОБА_1 , побудовані в 1969 та 1975 роках відповідно. Натомість земельна ділянка відповідачки ОСОБА_2 кадастровий номер 322378151:01:006:0051 сформована та на неї оформлено право власності набагато пізніше, а саме 24.09.2009.

Як встановлено в п.2 резолютивної частини висновку експерта об`єкт нерухомого майна погріб, який належить ОСОБА_1 частково розміщений на земельній ділянці ОСОБА_2 , в тому числі вхідний люк в погреб В/п, підземна частина та витяжна труба. Межа земельної ділянки по документації із землеустрою проходить по вхідному люку у погреб.

Доказів перебудови погребу В/п, в тому числі перебудови та переміщення його вхідного люку, внаслідок якої могло відбутися накладення погребу та земельної ділянки під погребом на земельну ділянку ОСОБА_2 суду не надано.

Таким чином, судом встановлено накладення земельної ділянки ОСОБА_2 , яка сформована пізніше, на об`єкт нерухомості погреб В/п та земельну ділянку під погребом, який збудований набагато раніше в 1975 році, чим порушується право позивача на володіння, користування та розпорядження нерухомим майном.

Верховним Судом висловлено позицію в постанові від 21.12.2021 року у справі №375/898/17 при аналогічних фактичних обставинах.

Суд оцінює критично доводи представника відповідачки про те, що вказаний у договорі купівлі продажу від 18.02.2010 року погреб дерев`яно-бутовий «В» (т.1 а.с.9), не є тим погребом, який зазначений у схематичному плані технічного паспорту від 18.02.2019 під літерою «В/п» (т.1 а.с.84), а також не є тим погребом, який досліджувався при проведенні експертизи.

Сторонами не оспорюється, що на даний час в домоволодіння позивача два погреба. Згідно схематичного плану технічного паспорту від 18.02.2019 наявні два погреба: під літерою «В/п», та під літерою «Д». Однак, згідно характеристик будинку, господарських будівель і споруд, погріб «В/п» збудовано в 1975 році, а погріб «Д/п» у 2016 році. (т.1 ас. 88).

Дані технічного паспорту від 18.02.2019 узгоджуються з даними технічного паспорту від 15.02.2010, з яких вбачається, що погріб «В/п» збудований в 1975 році.

Наведене також узгоджується з показами свідків.

Так, свідок ОСОБА_5 пояснила, що на даний час у них два погреба. На момент купівлі був один погреб бутовий з бетонним перекриттям із будівлею на ньому, однак, одна стіна була завалена, оскільки поставлений паркан. На ділянці також був сарай з літньою кухнею. Була також жомова яма зі шлакобетону, а в 2016 році вони там змурували сарай з шлакобетону, це другий погреб.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що на ділянці будинку АДРЕСА_4 був погреб мурований, обгороджений дерев`яними дошками. Як померла баба, вона два роки користувалася цим погребом 1993-1994 роки, тоді ще не було заросше. Паркан на той час стояв за погребом. Погреб був обгороджений оргалітом, а спочатку дошками. Смакоти захватили бабин город, а паркан поставили на погребі за 4-5 років перед тим, як ОСОБА_10 купив будинок.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що погріб знаходився на ділянці будинку АДРЕСА_4 . Погріб був вкритий, обгороджений, була прибудова повністю над периметром погреба. Паркан був за погребом, не щільно під паркан. Погріб не залазив під паркан. Смакота потім подвинула свій паркан, в якому році не пам`ятає.

Отже, такі доводи представника відповідача суд визнає необґрунтованими та надуманими.

Суд приймає до уваги до уваги доводи представника позивача ОСОБА_13 про те, що різниця в об`ємі підвалу «В/п» викликана не врахування об`єму ніші(т.1 а.с. 88 та т.1. а.с.12). Дана обставина, на думку суду, не має доказового значення, оскільки межа земельної ділянки відповідачки (по технічній документації) проходить по люку у підвал «В/п». Доказів, що люк переміщався суду не надано.

Оскільки, винесення оскаржуваного рішення органом місцевого самоврядування, видача Державного акту та відповідно неналежне користування відповідачкою ОСОБА_2 земельною ділянкою, та накладення земельної ділянки на нерухоме майно позивача погреб, який відповідно до документів та експертизи, побудований в 1975 році, тобто раніше чим були встановлені межі ділянки ОСОБА_2 , а саме в 2008-2009 роках, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні належними та допустимими доказами, грубо порушує конституційне право позивача, а відповідачі відмовляється усунути вищевикладені порушення законодавства, тому суд вважає, що позов необхідно задовольнити частково.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18): «Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку

Також, згідно постанови Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі № 6/319цс15 визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою для обслуговування об`єкту нерухомого майна що належить йому на праві власності, шляхом зміщення паркану на межі між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 в бік володіння №85 на відстань 1,75 метра, суд вбачає за необхідне відмовити, оскільки вважає її передчасною, так як вирішення питання місцезнаходження паркану можливе лише після вирішення питання межі між земельними ділянками позивача та відповідача.

Щодо застосування строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України, на чому наполягає представник відповідачки, та у відмові в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд враховує наступне.

Так, статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Оскільки норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Верховний Суд України в правовому висновку Судової палати у цивільних справах від 11 листопада 2016 року у справі № 6-2419 цс16 висловив правову позицію та зазначив, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

З урахуванням наведеного, аналізуючи досліджені обставини справи, суд виходячи з наявних доказів, дійшов висновку, що про порушення своїх прав позивач ОСОБА_1 , а саме про те, що межа земельної ділянки ОСОБА_2 (за технічною документацією) проходить по люку погребу «В/п» дізнався тільки в ході розробки технічної документації на землю, оскільки такий дозвіл йому був наданий лише 20.10.2017. (т.1 а.с. 13).

Позивач звернулася до суду з даним позовом 16.11.2018 року, що вказує на те, що ним не був пропущений строк позовної давності для звернення до суду з вказаними вимогами. Виходячи з викладеного вище, суд не вбачає правових підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності.

За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як зазначено в п. 10, 13 постанови Пленуму Вищого ССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» подані до суду позовні заяви чи заяви, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об`єктом справляння судового збору. За подання додаткових заяв, у яких збільшується розмір позовних вимог, недоплачена сума судового збору також підлягає сплаті. Якщо в позовній заяві об`єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов`язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою), наприклад, за вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року*, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» у редакції станом на день подання відповідних заяв у даній справі закріплено, що за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивачем ОСОБА_1 було сплачено судовий збір за позов (а.с.1-3, т.1) у розмірі 2 114,4 грн та судову земельно-технічну експертизу (а.с.221 т.1) у розмірі 10 048 грн.

Так, судом задоволено дві третини заявлених вимог, отже до стягнення в рівних частинах з відповідачів підлягає загальна сума 1409,6 грн судового збору та 6 698,66 грн, тобто по 704,80 грн. судового збору та витрат на експертизу по 3 349,33 грн з кожного відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 4, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 84, 89, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354-355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області про визнання недійсним рішення про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на земельну ділянку; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку; усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою для обслуговування об`єкта нерухомого майна задовольнити частково.

Визнати частково недійсним рішення Житньогірської сільської ради Рокитнянського району Київської області № 241 від 23.07.2008, прийняте на XXIV сесії V скликання, «Про затвердження матеріалів технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства громадянам в с. Житні Гори Рокитнянського району Київської області» в частині затвердження матеріалів технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право ОСОБА_2 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (п.32 Додатку №1).

Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 692634, виданий 24.09.2009 на ім`я ОСОБА_2 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 322378151:01:006:0051, площею 0,25 га, розміщеною за адресою: АДРЕСА_2 .

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 4054,13 (чотири тисячі п`ятдесят чотири гривні 13 копійок), з яких: 704,80 грн (сімсот чотири гривні 80 копійок) судового збору та витрати за проведення судової земельно-технічної експертизи у сумі 3349,33 грн (три тисячі триста сорок дев`ять гривень 33 копійок).

Стягнути з Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 4054,13 (чотири тисячі п`ятдесят чотири гривні 13 копійок), з яких: 704,80 грн (сімсот чотири гривні 80 копійок) судового збору та витрати за проведення судової земельно-технічної експертизи у сумі 3349,33 грн (три тисячі триста сорок дев`ять гривень 33 копійок).

Повне рішення складене 10.06.2022 року

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивні частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Сторони справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 ;

відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_8 ;

відповідач: Рокитнянська селищна рада Білоцерківського району Київської області, , місцезнаходження: вул. Незалежності, буд. 2, смт. Рокитне, Білоцерківський район, Київська область, 09601.

Головуючий:В. І. Зінкін