ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 608/2127/20Головуючий у 1-й інстанції Парфенюк В. І.
Провадження № 22-ц/817/520/22 Доповідач - Міщій О.Я.
Категорія - 304090000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2022 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого - Міщій О.Я.

суддів - Костів О. З., Шевчук Г. М.,

секретар с/з- Сович Н.А.

з участю представників ОСОБА_1 - адвокатів Балабан П.О., Цимбалюка П.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 608/2127/20 за апеляційною скаргою акціонерного товариства УКРСИББАНК на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 06.12.2021 року, ухвалене суддею Парфенюком В.І., за позовом АТ УКРСИББАНК до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2020 року представник АТ Укрсиббанк звернувся до суду із вказаним позовом і зазначив, що між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0 від 24.10.2006 року, згідно якого позивач надав відповідачу кредит (грошові кошти) в сумі 40000 доларів США, а відповідач зобов`язався щомісяця повертати наданий кредит у розмірі та в строки, передбачені графіком погашення кредиту, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 24.10.2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту. За користування кредитними коштами протягом перших 30 днів відповідач зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 12,30 % річних.

Також між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0 від 03.05.2007 року, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит (грошові кошти) в сумі 35000 доларів США, а відповідач зобов`язався щомісяця повертати наданий кредит у розмірі та в строки, передбачені графіком погашення кредиту, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 10.05.2018 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту. За користування кредитними коштами протягом перших 30 днів відповідач зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 13,00 % річних.

Представник позивача вказав, що згідно п. 1.3.1 кредитних договорів сторони домовилися, що за умовами договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених пунктом 9.2 договору. У випадку настання обставин, передбачених підпунктом "а" пункту 9.2 договору, а саме за порушення кредитної дисципліни, встановлюється подвійна процентна ставка, передбачена п. 1.3.1 кредитного договору. Про зміну процентної ставки банк повідомляє позичальника шляхом направлення відповідного листа в порядку, встановленому п. 9.2 кредитного договору (п.1.3.1, п.10.2 кредитного договору).

Відповідно до п. 9.2 кредитних договорів, банк листами №177090 та №177092 від 22.02.2008 року повідомив відповідача про те, що у випадку прострочення платежу за кредитним договором, банк з часу виникнення простроченої суми основного боргу, нараховуватиме на прострочену суму основного боргу підвищені проценти в розмірі, збільшеному удвічі від чинної процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу. Відповідно до п.9.5 кредитного договору, строк дії договору встановлюється з дати його укладення і до повного погашення суми кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій та/або пені, у разі її нарахування.

Відповідач порушив умови кредитного договору, допустивши виникнення заборгованості, тому банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка існувала станом на 10.12.2009 року.

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 19.04.2010 року по справі № 2-323/10 встановлено наявність кредитних правовідносин між сторонами, факт видачі кредиту в доларах США, неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договорами, наявність заборгованості та вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 заборгованість за вказаними кредитними договорами на загальну суму 536509,03 гривні і судовий збір.

Банк указував, що після набрання рішенням суду законної сили були отримані виконавчі листи та направлені до органів ДВС для примусового виконання. Виконання рішення тривало близько 10 років.

Постановою начальника відділу Чортківського міськрайонного відділу ДВС від 30.06.2020 року виконавче провадження закрите у зв`язку із стягненням боргу в сумі 536 509.03 гривень.

Представник позивача АТ Укрсиббанк зазначив, що заборгованість за кредитними договорами після закриття виконавчого провадження не погашена у повному обсязі. Кошти у національній валюті - гривні, що надходили в рахунок погашення боргу за рішенням суду, були конвертовані банком у валюту договору - долари США та направлені на погашення заборгованості: за кредитним договором №0 за процентами у розмірі 75.8 дол. США, а за кредитним договором №0 погашено заборгованість за кредитом у розмірі 17763.45 дол. США, за процентами у розмірі 2304.31 дол. США. Розмір, дати та суми нарахування заборгованості за кредитом, процентами станом на 28.09.2020 року, а також розмір, дати та суми погашення заборгованості, залишок заборгованості викладені у довідках - розрахунках банку, які сформовані шляхом витягу з електронних облікових систем та перенесені на паперові носії.

Позивач вказав, що залишаються невиконаними у повному обсязі зобов`язання відповідача за кредитними договорами (основного боргу), тому банк має право вимагати від відповідача сплатити суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України. Так, за трирічний період до дня подачі позову, а саме з 29.09.2017 року по 28.09.2020 року позивач має право вимагати стягнення з відповідача заборгованості за процентами згідно ст. 625 ЦК України: за кредитним договором №0 від 24.10.2006 року у розмірі 20943.67 дол. США, за кредитним договором №0 від 03.05.2007 року у розмірі 20973.68 дол. США.

Зазначену суму заборгованості АТ «Укрсиббанк» просило стягнути з відповідача, а також стягнути сплачений судовий збір у розмірі 17783,60 гривень.

Рішенням Чортківського районного суду від 06.12.2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь АТ "Укрсиббанк" 43567,47 гривень процентів згідно ст. 625 ЦК України та 677,56 гривень понесених судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ УКРСИББАНК просить скасувати рішення суду від 06.12.2021 року, постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

АТ УКРСИББАНК вказало, що наданий банком розрахунок суд належно не досліджував і не врахував, що кошти у національній валюті - гривні, що надходили в рахунок погашення боргу за рішенням суду, були конвертовані банком у валюту договору - долари США та направлені на погашення заборгованості за кредитними договорами № 00 від 24 жовтня 2006 року та № 0 від 03 травня 2007 року.

Також, суд не взяв до уваги розрахунок заборгованості, проведений банком. При цьому, у разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи повинен самостійно визначити суми, які підлягають стягненню, та вирішити питання про стягнення доведеної суми заборгованості, щодо якої немає сумніву.

В апеляційній скарзі зазначено, що висновок суду не узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, зокрема викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року, № справи 373/2054/16-ц, від 29.03.2019 року № справи 521/21255/13-ц.

Банк вказав, що належним виконанням зобовязання є повернення коштів у валюті, яка визначена договором позики, що також відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 02.03.2016 року у справі № 6-2491цс15.

АТ УКРСИББАНК вказав, що з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики; - зобов`язання за кредитним договором не припинилися належним виконанням боржником зобов`язань (тобто, сплата коштів у національній валюті та наявність постанови про закінчення виконавчого провадження не є достатньою підставою для висновку про виконання зобов`язання належним чином); - перевірки самого факту виконання судового рішення недостатньо, суд має перевірити розмір заборгованості позичальника та вимоги кредитора на момент виконання судового рішення та з врахуванням компенсаторних платежів, санкцій та відшкодування завданих збитків. Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 12.11.2020р. по справі № 127/17686/13-ц, від 09.10.2020р. по справі № 799/23407/18, від 27.07.2020р. по справі № 607/16146/17, від 15.07.2020р. по справі № 711/12474/14-ц, від 01.07.2020р. по справі № 308/1811/18.

Вважає, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення здійснено підміну поняття «виконання зобов`язання» (згідно глави 48 Цивільного Кодексу України) та «виконання рішення суду», проте, ці поняття є різними як за своєю суттю так і за правовими наслідками.

Банк вказав, що виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України, звернення з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв`язку з порушенням умов договору згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань і не звільняє боржника від обов`язку сплатити кредитору грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що судом при ухвалені рішення не враховано практику Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 906/282/166: «6.38. При обрахунку 3% річних за основу береться розмір простроченої суми, яка визначена у договорі, чи судовому рішенні, а не її еквівалент у валюті України». Аналогічні висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц та №464/3790/16-ц.

Також, на думку банку, судом не враховано практику щодо правомірності стягнення заборгованості за кредитним договором у іноземній валюті, визначеної кредитним договором, та стягнення процентів відповідно до ст. 625 ЦК України, викладену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц, від 08.11.2019 року № справи 127/15672/16-ц.

Банк зазначив, що з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2010 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання - 30.06.2020 року (дата останнього платежу з погашення боргу). Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення до 30.06.2020 року.

Враховуючи вказане, станом на 28.09.2020 року, на думку АТ «УкрСиббанк» підлягає стягненню з відповідача заборгованість за користування кредитом №0 від 24.10.2006р. в сумі 20943,67 доларів США, а за користування кредитом №0 від 03.05.2007р. в сумі 20973,68 доларів США.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем ОСОБА_1 не подано.

В судове засідання представник позивача не зявився, однак був належно повідомлений на електронну адресу, зазначену банком. При таких обставинах колегія суддів ухвалила розглянути апеляційну скаргу без участі представника АТ «УкрСиббанк».

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що вимога позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних за невиконання грошового зобов`язання щодо сплати заборгованості, стягнутої згідно рішення суду, відповідає вимогам закону. При цьому, суд правильно зауважив, що нарахування трьох процентів річних здійснюється на суму у національній валюті України, що стягнута судом, а не на її еквівалент у доларах США, як просив позивач, та у межах строку позовної давності з 16.10.2017 року до дня остаточного погашення заборгованості 30.06.2020 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом установлено, що 24 жовтня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит (грошові кошти) в сумі 40000 доларів США, а відповідач зобов`язався щомісяця повертати наданий кредит у розмірі та в строки, передбачені графіком погашення кредиту, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 24.10.2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту. За користування кредитними коштами протягом перших 30 днів відповідач зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 12,30 % річних.

Також, 03 травня 2007року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит (грошові кошти) в сумі 35000 доларів США, а відповідач зобов`язався щомісяця повертати наданий кредит у розмірі та в строки, передбачені графіком погашення кредиту, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 10.05.2018 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту. За користування кредитними коштами протягом перших 30 днів відповідач зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 13,00 % річних.

Згідно п. 1.3.1 кредитних договорів сторони домовилися, що за умовами договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених пунктом 9.2 договору. У випадку настання обставин, передбачених підпунктом "а" пункту 9.2 договору, а саме за порушення кредитної дисципліни, встановлюється подвійна процентна ставка, передбачена п. 1.3.1 кредитного договору. Про зміну процентної ставки банк повідомляє позичальника шляхом направлення відповідного листа в порядку, встановленому п. 9.2 кредитного договору (п.1.3.1, п.10.2 кредитного договору).

Відповідно до п. 9.2 кредитних договорів, банк листами №177090 та №177092 від 22.02.2008 року повідомив відповідача про те, що у випадку прострочення платежу за кредитним договором, банк з дати виникнення простроченої суми основного боргу нараховуватиме на прострочену суму основного боргу підвищені проценти в розмірі, збільшеному вдвічі від чинної процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу.

Відповідно до п. 9.5 кредитного договору, строк дії договору встановлюється з дати його укладення і до повного погашення суми кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій та/або пені, у разі її нарахування.

Судом установлено, що всупереч умов кредитних договорів відповідач ОСОБА_1 не здійснював щомісячних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості за кредитом і за процентами у строк, вказаний у договорах, чим порушив взяті на себе договірні зобов`язання.

Рішенням Чортківського районного суду від 19.04.2010 року по справі № 2-323/10 встановлено наявність кредитних правовідносин між сторонами, факт видачі кредиту в доларах США, неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договорами, наявність заборгованості та вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 заборгованість за вказаними кредитними договорами загальною сумою у розмірі 536 509,03 гривні. У випадку відсутності або недостатності у боржників грошових коштів у вказаному вище розмірі заборгованість погасити шляхом звернення стягнення на передане в іпотеку майно, а саме: п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Також стягнуто солідарно з відповідачів судові витрати по справі в розмірі 1700 гривень судового збору та 120 гривень ІТЗ, сплачених банком при подачі позову до суду.

30 червня 2020 року начальником Чортківського міськрайонного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Будзінською З. В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАРТ «Укрсиббанк» 536509,03 гривень заборгованості за кредитними договорами № від 24 жовтня 2006 року та № 0 від 03 травня 2007 року, у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі вказаного рішення суду згідно з виконавчим документом на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до платіжних доручень № 4901/26.11.2019, № 5582/21.12.2019, № 324/29.01.2020, № 1166/03.03.2020, № 1598/23.03.2020, № 1967/04.05.2020, № 2154/21.05.2020, № 2566/19.06.2020, № 2710/26.06.2020, виданих Чортківським міськрайонним відділом ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), та повідомлення Управління з питань виплати пенсій відділу з питань виплати пенсій № 12 від 30.06.2020 року з боржника стягнуто борг в сумі 536 509.03 грн. повністю та перераховано в користь стягувача.

Позивач, обґрунтовуючи заявлений розмір позовних вимог, надав суду розрахунок заборгованості процентів, нарахованих ним на підставі ст. 625 ЦК України. Згідно розрахунку, заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін за кредитним договором № 0 від 24.10.2006 року здійснено за період з 29.09.2017 р. по 31.08.2020 року, виходячи з розміру процентних ставок 24,6 % річних та 12,3% річних і станом на 28.09.2020 р. становить 20943,67 доларів США (а.с. 62).

Згідно розрахунку, заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін за кредитним договором № 0 від 03.05.2007 року здійснено за період з 29.09.2017 р. по 28.08.2020 року, виходячи з розміру процентних ставок 26 % річних та 13% річних і станом на 28.09.2020р. становить 20973,68 доларів США (а.с. 63).

Із матеріалів справи видно, що еквівалент розміру заборгованості в іноземній валюті у резолютивній частині заочного рішення від 19.04.2010 року не визначався. Звертаючись до суду із позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 заборгованості за кредитними договорами, банк в прохальній частині позову самостійно визначив до стягнення гривневий еквівалент заборгованості (а.с. 18-20).

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що позивач використав передбачене кредитним договором право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України, а відтак такими діями банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Отже, банк втратив право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до відповідача про дострокове погашення боргу на підставі ст. 1050 ЦК України.

Права та інтереси кредитодавця у таких правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Так, ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, з ухваленням судового рішення про стягнення боргу у 2010 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та продовжує тривати до моменту повного погашення грошового зобов`язання.

Банк, як кредитор, має право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за весь час прострочення в межах строку позовної давності.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необхідності визначення суми відсотків внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у відповідності до ст. 625 ЦК України, виходячи із розміру відсоткової ставки 3% річних.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) та від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказувала, що положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Позивач вважав, що кредитним договором визначено розмір процентів для відповідальності позичальника згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України у вигляді подвійної відсоткової ставки, яка складає 24,6 %, 26 %, 13% та 12,3% річних.

Разом з цим, кредитним договором не узгоджувалися відносини його сторін після спливу строку кредитування, а подвійна відсоткова ставка встановлена не у порядку відповідальності за ч. 2 статті 625 ЦК України, про що взагалі не згадується у кредитних договорах.

З цього приводу Верховним Судом у постановах проводились відповідні розмежування.

Спочатку у постанові Великої Палати ВС від 28 березня 2018р. у справі № 444/9519/12 зазначено, що після спливу визначеного договором строку позики, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється. Що ж стосується нарахування процентів після закінчення строку дії кредитного договору, то Велика Палата ВС роз`яснила, що після закінчення строку кредитування, права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суть висновків постанови у справі № 444/9519/12 полягає у тому, що неприпустиме одночасне стягнення двох видів процентів різних за своєю правовою природою: 1) процентів за користування грошовими коштами згідно статті 1048 і ч. 2 статті 1050 ЦК України та 2) процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 статті 625 ЦК України.

Саме в розвиток цієї концепції Великою Палатою ВС було прийнято іншу постанову від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, в якій уточнені підходи щодо стягнення процентів у кредитних правовідносинах.

Зокрема, у постанові Великої Палати ВС у справі № 910/1238/17 чітко розмежовані поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами".

Уточнюючи правовий зміст цих термінів, у пункті 6.20 постанови у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях: перше значення - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; а друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином, наразі правова позиція Великої Палати ВС концептуально зводиться до того, що проценти, які нараховуються за надані в користування грошові кошти поділяються на дві категорії:

- "проценти за користування кредитом" - проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики), визначеного в договорі, і такі проценти розуміються як "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами", розмір яких визначається договором або законом, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульовано ч. 1 статті 1048 та ч. 1 статті 1054 ЦК України;

- "проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами" - проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати яких урегульовано частиною 2 статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування.

При цьому Велика Палата ВС наголосила на тому, що у разі сплати процентів за неправомірне користування кредитом, проценти за користування кредитом за той же період часу не сплачуються.

У справі, яка є предметом розгляду апеляційного суду, банк нарахував проценти за неправомірне користування чужими коштами, тобто відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України, виходячи з процентної ставки, яка визначена у кредитному договорі (із врахуванням листів №177090 та №177092 від 22.02.2008 року) для прострочених зобов`язань у період кредитування.

Ставки процентів для зобов`язань, які виникають після припинення кредитування, зокрема, у випадку дострокового стягнення всього кредиту, з посиланням на вимоги ч. 2 статті 625 ЦК України, кредитні договори не містять, тобто така відповідальність у договорах сторонами не узгоджувалась.

Отже, банк не вправі застосовувати процентні ставки для нарахування відсотків, визначених для застосування під час дії договору. Його майнові права в цьому випадку можуть бути захищені лише шляхом застосування процентної ставки у розмірі 3 % річних, визначеної ч. 2 статті 625 ЦК України.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що вимоги про стягнення відсотків за ставками 24,6 %, 26 %, 13% та 12,3% річних, які передбачені на період дії кредитного договору, не може вважатись узгодженою для застосування в порядку ч. 2 статті 625 ЦК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає безпідстаними доводи апеляційної скарги про те, що судом не досліджувався наданий банком розрахунок заборгованості у сукупності з умовами кредитного договору.

Із урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що при розрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Із урахуванням обставин справи, розрахунок 3% річних за прострочення виконання зобов`язання, повинен здійснюватися від суми боргу за кредитними договорами, які було стягнуто рішенням Чортківського районного суду від 19.04.2010 року, що також вірно було враховано судом при вирішенні спору.

Відповідно до статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Із матеріалів справи видно, що у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності при вирішенні спору (а.с. 82-86).

Із урахуванням поданої відповідачем заяви, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки судове рішення про стягнення заборгованості за кредитними договорами виконано 30 червня 2020 року і з цього дня зобов`язання відповідача перед банком за кредитними договорами припинилося згідно статті 599 ЦК України, відсутні підстави для задоволення вимог банку про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, за період з 1 липня 2020 року по 15 жовтня 2020 року.

Суд вказав, що 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 536509,03 гривень, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються в межах строку позовної давності з 16 жовтня 2017 року до дня остаточного погашення заборгованості 30 червня 2020 року, що становить 988 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 ( кількість днів у році). Тобто 536509,03 гривень х 988 днів х 3 : 100 : 365 = 43567,47 гривень.

Відтак, сума стягнення 3 % річних в розмірі 43567,47 гривень, відповідно до ст. 625 ЦК України визначена судом першої інстанції в межах строку позовної давності та є обгрунтованою.

Щодо неврахування судом при вирішенні даного спору позицій, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду, слід вказати наступне.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин із метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Колегія суддів не бере до уваги посилання банку на позицію, викладену у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.03.2019 року у справі № 521/21255/13-ц, оскільки у цій справі вирішувались вимоги про стягнення основної заборгованості за кредитним договором, яку банком визначено в іноземній валюті (за тілом кредиту та процентами за користування кредитними коштами), однак у справі, яка переглядається апеляційним судом, позовні вимоги АТ Укрсиббанк стосуються стягнення відсотків, відповідно до ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання, тобто обставини у справах є різними, що було враховано судом першої інстанції при вирішенні спору.

Посилання АТ Укрсиббанк в апеляційній скарзі на позицію, яка висвітлена у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 року у справі № 6-2491цс15 не спростовує обгрунтованості оскаржуваного судового рішення, оскільки у цій справі судом зроблено висновок про те, що у випадку стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу, тобто, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини у справі, на яку посилається АТ Укрсиббанк в апеляційній скарзі, та у справі, що переглядається, є різними.

У постанові Верховного Суду від 21.03.2018 по справі № 520/16150/15-ц та від 05.08.2020 року у справі № 906/282/16 щодо валюти стягнення за неналежне виконання зобов`язань, на які посилається АТ Укрсиббанк, також встановлені обставини, відмінні від справи, яка переглядається.

Інші посилання АТ Укрсиббанк в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

З огляду на викладене, підстави для скасування рішення суду, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства УКРСИББАНК - залишити без задоволення.

Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 06.12.2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 04.07.2022 року.

Головуючий

Судді