ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2022 року

м. Черкаси

Справа № 712/449/21
Провадження № 22-ц/821/596/22
Категорія: 304000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

за участю секретаря: Любченко Т.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департамент архітектури, містобудування та інспектування Черкаської міської ради

третя особа: приватний нотаріус Левицька Елеонора Антонівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 січня 2022 року (ухваленого під головуванням судді Токової С.Є. в приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси, повний текст рішення складено 25 січня 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департаменту архітектури, містобудування та інспектування Черкаської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Левицька Елеонора Антонівна про визнання договору про поділ житлового будинку, що є у спільній частковій власності, наказу про присвоєння та зміну нумерації будинків та споруд та договору дарування частини житлового будинку недійсним,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

18 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департаменту архітектури, містобудування та інспектування Черкаської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Левицька Е.А. про визнання договору про поділ житлового будинку, що є у спільній частковій власності, наказу про присвоєння та зміну нумерації будинків та споруд та договору дарування частини житлового будинку недійсним.

В обґрунтування позову зазначено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 травня 2015 року, позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 61/200 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 , які він отримав після смерті свого батька ОСОБА_5 .

До грудня 1987 року власником всього будинку по АДРЕСА_1 була ОСОБА_6 .

Позивач вказує, що 22 грудня 1987 року по договору дарування ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_5 61/100 частину будинку та надвірних споруд по АДРЕСА_1 . Відповідно до умов указаного договору, в користування його батьку перейшли приміщення 2-1 площею 8,1 кв.м, 2-2 площею 9,2 кв.м., 2-3 площею 9,5 кв.м., 2-4 площею 14,5 кв.м, 2-5 площею 8,8 кв.м та ганок, льох «Д», 1/2 сараю «Б», 1/2 туалету «Г», сарай «В», 1/2 водоколонки та 1/2 огорожі. Тобто, вищевказаним договором дарування фактично було проведено розподіл будинку та надвірних споруд між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Після смерті ОСОБА_6 її 39/100 частин будинку та надвірних споруд 07 липня 1988 року успадкувала ОСОБА_7 11 червня 1991 року ця ж частина будинку та надвірних споруд перейшла у спадок після смерті ОСОБА_7 до ОСОБА_8 .

18 серпня 1997 року ОСОБА_8 по договору купівлі-продажу продав, 39/100 частин будинку ОСОБА_9 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Тобто, кожному по 13/100 частин будинку з відповідною частиною надвірних споруд.

Позивач зазначає, що після смерті ОСОБА_5 належні йому 61/100 частини успадкували позивач ОСОБА_1 , та ОСОБА_9 , яка у подальшому подарувала свою частину відповідачці по справі ОСОБА_2 , яка фактично стала власником (13/100 +61/200) =87/200 частин будинку.

В подальшому, вказує ОСОБА_1 , а саме 13 травня 2015 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір про поділ житлового будинку, що є у спільній частковій власності, який посвідчений приватним нотаріусом Левицькою Е.А. Відповідно до умов даного договору, ОСОБА_2 отримала у приватну власність в будинку кухню 2-4 площею 14,5 кв.м, житлову кімнату 2-5 площею 8,8 кв.м., прибудову «а», загальною площею 18,7 кв.м, житловою 9,5 кв.м, прибудову а 1, загальною площею 8,1 кв.м., загальну площу приміщень 50,1 кв.м, житлову 18,3 кв.м, а також вбиральню «Г», гараж «Ж», огорожу №1,2,3,4,6, водоколонку №7.

ОСОБА_3 отримав кухню 1-2, площею 9,5 кв.м, жилу кімнату 1-3 площею 14,2 кв.м, прибудову а2 загальною площею 14,2 кв.м, а також сарай «Б», погреби «Д, Е», огорожу № 3,4,5.

На підставі укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору від 13 травня 2015 року, Департаментом архітектури, містобудування та інспектування Черкаської міської ради 25 травня 2015 року видано наказ № 1357 С, відповідно до якого на частину будинку ОСОБА_3 , присвоєно адресу АДРЕСА_2 , а на частину будинку відповідача ОСОБА_2 АДРЕСА_1 .

01 липня 2015 року відповідач ОСОБА_2 по договору дарування подарувала відповідачці ОСОБА_4 13/100 частин будинку та надвірних споруд по АДРЕСА_1 , а саме: кухню 1-2, площею 9,5 кв.м, жилу кімнату 1-3 загальною площею 14,2 кв.м, прибудову а2 загальною площею 14,2 кв.м., загальна площа приміщень 37,9 кв.м, житлова 14,2 кв.м., а також сарай «Б», погреби «Д,Е», огорожу №3,4,5.

Позивач вказує, що договір про поділ житлового будинку, що є у спільній частковій власності між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , наказ про присвоєння та зміну нумерації будинків та споруд та договір дарування частини житлового будинку між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 необхідно визнати недійсними з тих підстав, що батько позивача - ОСОБА_5 був власником реально визначеної частини будинку в договорі дарування, а саме: приміщення 2-1 площею 8,1 кв.м, 2-2 площею 3,2 кв.м., 2-3 площею 9,5 кв.м., 2-4 площею 14,5 кв.м, 2-5 площею 8,8 кв.м та ганок, льох «Д», 1/2 сараю «Б», 1/2 туалету «Г», сарай «В», 1/2 водоколонки та 1/2 огорожі, які позивачем та ОСОБА_9 були успадковані після смерті ОСОБА_5 . Договір про поділ або порядок користування цими приміщеннями між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_9 не укладався. Відповідно до умов договору від 09 грудня 2000 року ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_2 1/2 частину від цих приміщень. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір :про поділ цих приміщень також не укладався.

На думку позивача, укладаючи договір про поділ житлового будинку, що є у спільній частковій власності, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розділили між собою весь будинок та всі надвірні споруди по АДРЕСА_1 , в тому числі, ті, які він отримав у спадок після смерті свого батька.

Крім того, відповідно до спірного договору дарування від 01.07.2015 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 , в тому числі і сарай «Б», погреби «Д», Ѕ частину яких позивач також отримав у спадок після смерті батька ОСОБА_5 .

Таким чином, позивач вважає, що договором про поділ житлового будинку, що є у спільній частковій власності, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , наказом про присвоєння та зміну нумерації будинків та споруд та договором дарування частини житлового будинку між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було порушено його право власності.

З метою захисту своїх майнових прав, ОСОБА_1 звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси із даним позовом та просив суд постановити рішення, яким визнати недійсними договір про поділ житлового будинку, що є у спільній частковій власності між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 13 травня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом ЧМНО Левицькою Е.А., наказ Департаменту архітектури містобудування та інспектування Черкаської міської ради від 25 травня 2015 року № 1357 С та договір дарування частини житлового будинку між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 01 липня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом ЧМНО Левицькою Е.А. Стягнути з відповідачів на його користь сплачений судовий збір.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 січня 2022 року позов ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано недійсним договір про поділ житлового будинку, що є у спільній частковій власності від 13 травня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А., зареєстрований в реєстрі за № 2888.

Визнано недійсним договір дарування частини житлового будинку, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , укладений 1 липня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. зареєстрований в реєстрі за № 4122.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що оскільки договір про поділ житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Левицькою Е.А. 13 травня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчинений без згоди співвласника будинку позивача у справі ОСОБА_1 , якому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 травня 2015 року належить 61/200 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та фактично передано у приватну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 приміщення у житловому будинку та надвірних спорудах , що належать на праві власності ОСОБА_1 , порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання недійсним договору про поділ житлового будинку.

Також, за висновками суду першої інстанції, в результаті укладення договору дарування частини житлового будинку від 01 липня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А., відповідно до якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 отримала у дар 13/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 до набувача майна за ним, тобто відповідача ОСОБА_4 перейшла частина приміщень у житловому будинку із надвірними спорудами, що належать на праві власності позивачу ОСОБА_1 , а не дарувальнику; був укладений після оскаржуваного позивачем Договору про поділ житлового будинку, що є у спільній частковій власності від 13 травня 2015 року, є похідним від нього, а дарувальником ОСОБА_3 були подаровані приміщення в будинку, власність на які він набув з порушенням вимог ст. 369 ЦК України, є правові підстави для визнання недійсним і вказаного договору.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

Доводи особи, яка подали апеляційні скарги

В апеляційній скарзі, поданій 23 лютого 2022 року, ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення необґрунтованим, постановленим із порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 січня 2022 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_6 було здійснено поділ в натурі будинку та допоміжних споруд між нею та ОСОБА_5 , якому в подальшому була подарована її частина. Відповідно до рішення ВК Соснівської районної ради народних депутатів від 18 листопада 1987 року № 588, ОСОБА_6 було дозволено переобладнати частину приміщень в будинку в жилі та виділу з домоволодіння квартири АДРЕСА_3 , як окремого об`єкта та його подальшого дарування ОСОБА_5 . Тобто з 1987 року було фактично дві окремі квартири.

Таким чином, ОСОБА_5 набув у власність 61/100 частин домоволодіння з конкретними приміщеннями 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, льох під літ. Д, 1/2 сараю Б, 1/2 туалету Г, сарай В, 1/2 водоколонки та 1/2 огорожі, решта залишилась у власності ОСОБА_6 .

В подальшому, половину з належних ОСОБА_5 приміщень та будівель успадкував позивач ОСОБА_1 .

За таких обставин, оскаржувані правочини в частині приміщень 1-2, 1-3, прибудови літ. а2, погріб літ. Е, які зокрема були виділені в окремий об`єкт та якому присвоєно окрему адресу, перебували у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не порушують права позивача, а тому не можуть бути визнані недійсними повністю.

Крім того, ОСОБА_3 був власником 13/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 і мав всі повноваження подарувати свою частку на власний розсуд і вказані дії жодним чином не порушують права позивача.

В свою чергу, ОСОБА_4 у своїй апеляційній скарзі, поданій 03 березня 2022 року, вважаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції необґрунтованим, постановленим із порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні обставин, які мають значення для правильного вирішення виниклого між сторонами спору по суті, просила скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 січня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати.

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що позивач пропустив строк звернення до суду, звернувшись з позовною заявою 15 січня 2021 року, просить визнати недійсними правочини 2015 року, при цьому знаючи з травня 2015 року всі деталі оспорюваних право чинів, так як був присутній у приватного нотаріуса Левицької Е.А., до якої був запрошений ОСОБА_2 для надання згоди для укладання оспорюваних угод.

Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що ОСОБА_3 був власником 13/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 і мав всі повноваження подарувати свою частку на власний розсуд і вказані дії жодним чином не порушують права позивача.

Відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , якій надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду 22 квітня 2020 року, ОСОБА_1 , вважаючи доводи поданих апеляційних скарг необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, просив залишити апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 січня 2022 року залишити без змін. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_6 була одноосібним власником житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 22 грудня 1987 року, ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_5 прийняв у дар 61/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що розташовані на земельній ділянці розміром 599 кв.м. На указаній земельній ділянці розташований один одноповерховий будинок, загальна житлова проща якого 32,5 кв.м., два сараї під літ. «Б», «В», два льоха під літ «Д», «Е», огорожа під № 1-6 та водоколонка під № 7. В користування обдарованого відходять приміщення: 2-1 розміром 8,1 кв.м., 2-2, розміром 9,2 кв.м., 2-3 розміром 9,5 кв.м., 2-4 розміром 14,5 кв.м., 2-5 розміром 8,8 кв.м., ганок, льох «Д», Ѕ сарая «Б», Ѕ туалета «Г», сарай «В», Ѕ частина водоколонки та Ѕ частина огорожі. (а.с. 4-5)

Після смерті ОСОБА_6 її 39/100 частин будинку та надвірних споруд 07 липня 1988 року успадкувала ОСОБА_7 . 11 червня 1991 року ця ж частина будинку та надвірних споруд перейшла у спадок після смерті ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 07 липня 1987 року та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11червня 1991 року. (а.с. 6, 7)

Відповідно до договору купівлі-продажу від 18 серпня 1997 року, ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_9 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 купили 39/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 . (а.с. 8)

Зі змісту свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 травня 2015 року, посвідченого державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Лук`яновою Т.І. вбачається, що після смерті ОСОБА_5 , належні йому 61/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 успадкували ОСОБА_9 та позивач по справі ОСОБА_1 ( по 61/200 частини кожен). (а.с. 9)

Відповідно до договору дарування частини жилого будинку від 09 грудня 2000 року ОСОБА_9 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар 87/200 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 . (а.с. 10)

13 травня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали Договір про поділ житлового будинку, що є у спільній частковій власності, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. Предметом Договору є житловий будинок з прибудовами, позначений у плані літерами «А-1,а,а1а2, загальною площею 88,0 кв.м., житловою площею 32,5 кв.м. та надвірні споруди: сарай під літ. «Б», вбиральня під літ. Г, погреби під літ. Д,Е, гараж під літерою Ж, огорожа № 1-6, водоколонка № 7. (а.с. 12)

Відповідно до п.7 Договору у приватну власність ОСОБА_2 переходять у житловому будинку «А-1»: кухня 2-4 площею 14,5 кв.м., жила кімната 2-5 площею 8,8 кв.м., прибудова під літ. «а» загальною площею 18,7 кв.м. житловою площею 9,5 кв.м., прибудова під літ. а1 загальною площею 8,1 кв.м., загальна площа приміщень 50,1 кв.м., житлова площа 18,3 кв.м., а також вбиральня під літерою Г, гараж під літ. Ж, огорожа № 1,2,3,4,6, водоколонка № 7.

У приватну власність ОСОБА_3 переходять у житловому будинку А-1: кухня 1-2, площею 9,5 жила кімната 1-3 площею 14,2 кв.м, прибудова під літ. а2 загальною площею 14,2 кв.м., загальна площа приміщень 37,9 кв.м. житлова 14,2 кв.м., а також сарай під літ. «Б», погреби під літ. Д, Е, огорожа 3,4,5.

Згідно з договором дарування частини житлового будинку від 01 липня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом ЧМНО Левицькою Е.А., ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 отримала у дар 13/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 , а саме : кухню 1-2, площею 9,5 кв.м., жилу кімнату 1-3, площею 14,2 кв.м. прибудову під літ. а2, загальною площею 14,2 кв.м., загальна площа приміщень 37,9 кв.м., житлова площа 14,2 кв.м.; а також сарай під літерою Б, погреби під літерами Д, Е, огорожу № 3,4,5 . (а.с. 14-15)

В Договорі зазначено, що 13/100 частин житлового будинку належить дарувальнику ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого Першою Черкаською державною нотаріальною конторою 18 серпня 1997 року за реєстровим № 2-3570; зареєстрованого Черкаським обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації управління житлово-комунального господарства Черкаської обласної державної адміністрації 19 серпня 1997 року і записано у реєстрову книгу № 96-9413-133; зареєстрованого у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01 липня 2015 року за реєстраційним номером 01, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01 липня 2015 року № 39918482, виданим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданих апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги, подані ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 , зокрема, послався на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 травня 2015 року йому на праві приватної власності належить 61/200 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 , які він отримав після смерті свого батька ОСОБА_5 .

Укладаючи між собою оспорюваний позивачем договір про поділ житлового будинку, що є у спільній частковій власності, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично розділили між собою весь будинок та всі надвірні споруди по АДРЕСА_1 , в тому числі, ті, які позивач отримав у спадок після смерті свого батька.

Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18) зроблено висновок, що: «для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину».

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майн між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна , що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Співвласники мають передбачене частиною 4 статті 369 ЦК України право вимагати визнання правочину, вчиненого одним із співвласників за межами наявних у нього повноважень , недійсним. Правові підстави для таких вимог передбачені статтями 203, 215 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що оспорюваний договір про поділ житлового будинку, що є у спільній частковій власності, який посвідчений приватним нотаріусом Левицькою Е.А. 13 травня 2015 року, укладений між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчинений без згоди співвласника даного будинку - позивача у справі ОСОБА_1 .

Посвідчуючи даний правочин, нотаріусом не було перевірено та не встановлено усіх співвласників житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 та не враховано тієї обставини, що окрім сторін правочину ще одним співвласником являється позивач по справі ОСОБА_1 , якому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.05.2015, посвідченого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Лук`яновою Т.І. належить 61/200 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 . та передано у приватну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 приміщення у житловому будинку, що належать на праві власності ОСОБА_1 .

Укладаючи договір про поділ житлового будинку, що є спільній частковій власності, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розділили між собою весь будинок та всі надвірні споруди по АДРЕСА_1 , в тому числі ті, які отримав позивач у спадок.

Отже,врахувавши вказані обставини, суд першої інстанції прийшов до аргументованого висновку, що право позивача ОСОБА_1 порушене, а тому воно підлягає захисту шляхом визнання недійсним договору від 13 травня 2015 року про поділ житлового будинку, що є у спільній частковій власності, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В результаті укладення договору дарування частини житлового будинку від 01.07.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А., відповідно до якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 отримала у дар 13/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 до набувача майна за ним, тобто відповідача ОСОБА_4 перейшла частина приміщень у житловому будинку, що належить на права власності позивачу ОСОБА_1 , а не дарувальнику, вказаний договір був укладений після оскаржуваного Договору про поділ житлового будинку, що є у спільній частковій власності від 13.05.2015 року, є похідним від нього, дарувальником ОСОБА_3 відповідачці були подаровані приміщення в будинку, власність на які він набув з порушенням вимог ст. 369 ЦК України, у зв`язку із чим суд прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання недійсним і вказаного договору.

Щодо посилань особи, яка подала апеляційну скаргу, про незастосування судом першої інстанції строків позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

За роз`ясненнями, що містяться в абзаці 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 грудня 2019 року у справі № 234/13519/16-ц вказано, що «відповідно до частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Позовна давність застосовується до обґрунтованого позову».

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Аналогічний правовий висновок викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц та у постанові від 31 жовтня 2018 в справі № 367/6105/16-ц.

В зв`язку з вищевикладеним, суд першої інстанції прийшов до висновку з яким погоджується і колегія суддів, що оскільки відповідачі не надали належних та допустимих доказів того, що позивачу ОСОБА_1 було достеменно відомо про поділ між ними будинку із надвірними спорудами та укладення договору дарування відповідної частини будинку ще в 2015 році, то відсутні правові передумови вважати, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, перевіривши наведені аргументи, дійшов правильного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що доводи про порушення права позивача, передбаченого вище вказаними правовими нормами, у встановленому законом порядку підтверджені.

Безпідставними є доводи апеляційних скарг, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, оскільки оскаржуване судове рішення ухвалене на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені доказами, які були досліджені в судовому засіданні та які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.

Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України. У мотивувальній частині судового рішення наведено дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, з яких суд виходив при вирішення спору.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у апеляційних скаргах доводами, не вбачає.

Що стосується судових витрат, колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 при подачі відзиву на апеляційні скарги, заявив клопотання про стягнення з апелянтів (відповідачів) судових витрат за надання правової допомоги при підготовці відзиву на апеляційні скарги та участь адвоката при розгляді справи апеляційним судом.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду позивачем надано: - договір про надання правової допомоги від 20.04.2022 року; квитанція № 0.0..1 від 20.04.2022 року на суму 4000 грн., призначення платежу за юридичні послуги.

Надаючи оцінку доказам у справі, суд апеляційної інстанції враховує позицію Великої Палати ВС висловлену у справі № 904/4507/18, де зазначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата) підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VІ).

Колегія суддів приходить до переконання, що стягнення суми коштів у заявленому позивачем ОСОБА_1 розмірі за надану правничу допомогу адвокатом є обґрунтованим, враховуючи складність справи, підготовку процесуальних документів. Такий розмір винагороди є співрозмірним із складністю справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу, понесені позивачем в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000 грн., тобто по 1333,00 грн. з кожного відповідача.

Керуючись ст.ст. 258, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд ,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги, подані ОСОБА_2 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департаменту архітектури, містобудування та інспектування Черкаської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Левицька Елеонора Антонівна про визнання договору про поділ житлового будинку, що є у спільній частковій власності, наказу про присвоєння та зміну нумерації будинків та споруд та договору дарування частини житлового будинку недійсними залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати за надання правничої допомоги, понесені позивачем в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000 грн., тобто по 1333,00 грн. з кожного відповідача.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді В.Г. Бородійчук

Л.І. Василенко

/повний текст постанови суду виготовлений 23 червня 2022 року/