Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 752/10037/18
Номер провадження: 22-ц/824/1571/2022
Головуючий у суді першої інстанції О.О. Колдіна
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
22 червня 2022року місто Київ

Номер справи 752/10037/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання Сіра Ю.М.

сторони

позивач Підприємство об`єднання громадян

«Київське учбово - виробниче підприємство

№1 Українського товариства сліпих»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Підприємства об`єднання громадян «Київське учбово - виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих»

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 грудня 2020 року, ухваленеу складі судді Колдіної О.О., в приміщенні Голосіївського районного суду м.Києва, -

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року Підприємство об`єднання громадян «Київське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» звернулося до суду з позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_1 про звільнення займаного приміщення, стягнення заборгованості з орендної плати, неустойки.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Підприємство зазначило, що 22.03.2017 між ним та ОСОБА_1 було укладено Договір оренди нежилого приміщення №8, відповідно до якого відповідач згідно приймально-здавального акту прийняла у тимчасове строкове платне користування приміщення під склад площею 90,3 кв.м. 31.12.2017 закінчився строк дії Договору оренди. 14.12.2017 відповідачу надіслано листа, в якому повідомлено про необхідність до 03.01.2018 повернути орендоване майно Орендодавцю. Позивач посилається на те, що з жовтня 2017 року відповідач не сплачує за надання послуг оренди, в зв`язку з чим у неї виникла заборгованість в розмірі 5 147,10 грн. На підставі положень ст.785 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача у зв`язку з неповерненням орендованого майна неустойку.

З урахуванням викладених обставин позивач просив суд зобов`язати відповідача звільнити і повернути раніше орендоване приміщення та передати його позивачу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути заборгованість за орендною платою в розмірі 5 147,10 грн, неустойку, нараховану відповідно до ст.785 ЦК України в розмірі 82 353,60 грн та судові витрати у справі.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні позову Підприємства об`єднання громадян «Київське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» до ОСОБА_1 про звільнення займаного приміщення, стягнення заборгованості з орендної плати, неустойки.

Не погоджуючись з рішенням суду, Підприємство об`єднання громадян «Київське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі, стягнувши на користь позивача 111 613,10 грн, в тому числі заборгованість по сплаті орендної плати в розмірі 5 147,10 грн, неустойку на підставі ст. 785 ЦК України у розмірі 102 942,00 грн, а також покласти на відповідача судові витрати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги Підприємство зазначило, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції встановив факт користування відповідачем майном, але не встановив факт передачі та правочинності договору, при цьому суд не врахував, що відповідач не заперечувала факт оренди майна підприємства, але суд вирішив, що обставини, які визнаються сторонами потребують додаткового доказування. Підприємство вказало, що у даному випадку спочатку було надано майно у користування відповідно до акту здачі-приймання від 01.03.2017, потім було здійснено орендну плату 17.03.2017 і потім було укладено договір оренди № 8 від 22.03.2017, яким визначено його чинність з 01.03.2017. Одним з доказів, що сторони уклали дійсний правочин, бажали настання реальних наслідків, та факту належної передачі майна є внесення орендної плати відповідачем за користування цим майном 30.05.2017, 05.05.2017, 21.08.2017, 02.10.2017 відповідно до акту звірки розрахунків, який залишився поза увагою суду першої інстанції. Вказує, що в договорі було дійсно допущено механічну помилку у зазначенні поверху орендованого приміщення, однак це не спростовує фактичної передачі майна.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалася.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача Вінковський О.Р. підтримав подану апеляційну скаргу, просив задовольнити її з викладених підстав.

Відповідач ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог. Вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а тому просила залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача та відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у даній справі судове рішення не відповідає.

Так, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність заявлених позивачем вимог. Суд виходив з того, що позивач не довів факт передачі приміщень в оренду за договором від 22.03.2017, а вимоги щодо стягнення заборгованості за орендною платою та неустойки в зв`язку з неповерненням орендованих приміщень є взаємопов`язаними безпосередньо з встановленням факту оренди таких приміщень.

Проте, погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, оскільки вони суперечать наявним у матеріалах справи доказам та встановленим судом обставинам з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Згідно приписів статті 759 ЦК України за договором найму наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно в користування за плату та на певний строк. Отже, орендар за цим договором набуває статусу титульного володільця на певний строк, тривалість якого визначається домовленістю сторін, законом (у тому випадку, коли законом установлені максимальні (граничні) строки, а орендодавець і орендар не встановили строк оренди чи встановили більший строк) та їх волею про розірвання договору.

Таким чином, умова про строк користування майном обумовлена суттю самих відносин оренди.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч.1 ст. 762 ЦК України).

У разі припинення договору найму наймач зобов`язаний повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі, як це передбачено ч. 1 ст.785 ЦК України.

Із матеріалів справи вбачається, що 22.03.2017 між Київським учбово-виробничим підприємством № 1 УТОС та ОСОБА_1 було укладено Договір № 08 оренди нежилого приміщення, відповідно до якого Орендар прийняв у тимчасове строкове платне користування приміщення згідно приймально-здавального акту за адресою: АДРЕСА_1 (на теперішній час проспект Валерія Лобановського), УВП № 1 УТОС, загальною площею приміщення 90,3 кв.м.

Відповідно до п.3.1 Договору оренди приміщення та майно, що орендуються, передаються Орендодавцем та приймають Орендарем протягом 3-х днів з моменту укладання цього Договору.

Протягом строку, визначеного в п.3.1 Договору Орендодавець повинен звільнити приміщення, що орендується та підготувати його до передачі Орендарю (п.3.2 Договору).

Передача приміщення і майна, що орендується, здійснюється за актом здачі-приймання, підписання якого свідчить про фактичну передачу таких в оренду, що сторони обумовили п.3.3 Договору.

Пунктом 4.1 Договору сторони визначили строк оренди приміщення до 31 грудня 2017 року.

Згідно п.8.1 Договору після закінчення строку оренди Орендар зобов`язаний передати Орендодавцю приміщення, що орендується протягом 3-х днів з моменту закінчення договору оренди за актом передачі. Орендар зобов`язаний виїхати з приміщення, що орендується та підготувати його до передачі Орендодавцю.

Відповідно до частини третьої статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1, ч. 2 ст. 638 ЦПК України).

Так, згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням вказаних вимог закону, колегія суддів вважає доведеним укладення між сторонами 22.03.2017 договору оренди, а факт передачі Підприємством відповідачу приміщення за цим договором підтверджується приймально-здавальним актом від 01.03.2017, відповідно до якого Київське УВП № 1 УТОС передало ФОП ОСОБА_1 в оренду приміщення, площею 90,3 кв.м. для використання під склад, незважаючи на те, що даний акт підписаний був до укладання сторонами Договору оренди №08. Факт оренди у позивача приміщення під свої особисті потреби для ведення бізнесу (паралельно працюючи в УВП №1 УТОС) ОСОБА_1 не заперечувала, а тому зазначене не потребує доведення в силу вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Відтак відсутність у матеріалах справи акту здачі-приймання спірного приміщення, який сторони мали підписати на виконання п.3.3 Договору оренди, не спростовує факту передачі вказаних приміщень орендарю, а отже ОСОБА_1 були передані в оренду спірні приміщення за договором їх оренди.

Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції щодо недоведеності вимог позивача є необґрунтованими та такими що спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами справи. Суд апеляційної інстанції при перегляді справи встановив, що між сторонами існували договірні стосунки, що підтверджується договором підписаним як позивачем так і відповідачем, актом прийому-передачі приміщення, сплатою відповідачем орендної плати за користування орендованим приміщенням, тому позовні вимоги позивача про звільнення займаного приміщення колегія суддів вважає доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того судом встановлено, що укладений між сторонами договір оренди є оплатним, що сторони обумовили розділом 5 Договору.

Згідно п. 5.1 Договору розмір орендної плати за 1 кв.м складає: приміщення під склад площею 90,3 кв.м. 19 грн (з ПДВ), а всього 1 715,780 грн за місяць.

Так, ч.1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до Акту звірки взаєморозрахунків Підприємства з ОСОБА_1 за період з 01.03.2017 по 31.12.2017 орендну плату орендар почала сплачувати 17.03.2017, незважаючи на те, що договір оренди сторони підписали лише 22.03.2017. Встановлені обставини дають суду можливість дійти висновку про те, що ОСОБА_1 виконувала умови укладеного між сторонами договору ще до його підписання, внесення орендної плати відповідачем в обумовленій договором сумі свідчить про дійсність укладеного договору між сторонами, умови якого сторонами фактично виконувалися.

Згідно цього акту звірки взаєморозрахунків за період дії договору станом на 01.01.2018 ОСОБА_1 сплатила Підприємству 12 009,90 грн.

Отже, ОСОБА_1 , як орендар, належним чином своїх договірних зобов`язань перед Підприємством об`єднання громадян «Київське учбово-виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих» не виконала.

Проте ураховуючи, що строк дії договору оренди закінчився 31.12.2017 року, а стягнення орендної плати поза межами договору задоволенню не підлягає, колегія судді дійшла висновку, що у задоволенні вимог про стягнення орендної плати слід відмовити.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача неустойки відповідно до ст. 785 ЦК України колегія суддів зазначає наступне.

За частиною першою статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно зі статтею 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Судом встановлено, що строк дії договору оренди від 22.03.2017 сторонами визначено з 01 березня 2017 року по 31 грудня 2017 року.

З 31 грудня 2017 року, тобто після припинення строку дії договору оренди відповідач продовжувала користуватись належним Підприємству об`єднання громадян «Київське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» майном без укладення з ними відповідного договору.

За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Неустойка згідно із частиною другої статті 785 ЦК України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди).

Водночас неустойка за частиною другою статті 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Отже, неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним.

Встановивши, що орендоване майно власнику не повернуто, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача неустойки відповідно до частини другої статті 785 ЦК України за один рік у розмірі 51 471,00 грн. Відповідач на підтвердження своїх заперечень жодних доказів не надала, приміщення, які вона займає та відмовляється їх звільнити, належать позивачу, відповідач після закінчення договору оренди займає їх неправомірно, а тому повинна звільнити спірне приміщення та сплатити на користь позивача неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ як передбачено договором.

Доводи відповідача про те, що вона зробила ремонт у спірних приміщеннях, вклала особисті кошти, так як орендує їх з 2006 року, не можуть бути взяті до уваги, оскільки відповідно до п.8.5 Договору після закінчення строку дії договору оренди усі невіддільні від приміщення поліпшення, зроблені Орендарем, переходять у власність орендодавця безкоштовно.

Згідно п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

З урахуванням наведеного, колегія суддів, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що обставини справи встановлені судом першої інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог Підприємства об`єднання громадян «Київське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих». Суд зобов`язує відповідача звільнити приміщення належне позивачу за адресою: АДРЕСА_1 , площею 90,3 кв.м. (млин) та передати його орендодавцю Підприємству об`єднання громадян «Київське учбово - виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих». Також суд стягує з ОСОБА_1 на користь Підприємства неустойки за порушення умов договору у розмірі 51 471,00 грн.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати позивача по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню відповідачем у розмірі 8 810,00 грн, що є пропорційним задоволеній частині позовних вимог.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Підприємства об`єднання громадян «Київське учбово - виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих», задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов Підприємства об`єднання громадян «Київське учбово - виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих» задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_1 звільнити приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , площею 90,3 кв.м. (млин) та передати його орендодавцю Підприємству об`єднання громадян «Київське учбово - виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих».

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Підприємства об`єднання громадян «Київське учбово - виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих» 51 471 (п`ятдесят одну тисячу чотириста сімдесят одну) грн 00 коп. неустойки за порушення умов договору та 8 810 (вісім тисяч вісімсот десять) грн 00 коп судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 27 червня 2022 року.

Судді

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна