Справа № 738/939/21
№ провадження 2/738/9/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2022 року місто Мена Чернігівської області

Менський районний суд Чернігівської області в складі головуючого судді Парфененко О. Я., за участю секретаря судового засідання Зубкович Н. Ф., позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 , третьої особи ОСОБА_5 , представника третьої особи Ярового О. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , Головного Сервісного Центру МВС в особі філії Регіонального Сервісного Центру ГСЦ МВС в Чернігівській області, третя особа ОСОБА_5 про визнання договору - купівлі продажу транспортного засобу недійсним та визнання транспортного засобу спільним майном подружжя та за позовною заявою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа Головний Сервісний Центр МВС в особі філії Регіонального Сервісного Центру ГСЦ МВС в Чернігівській області про визнання права приватної власності на спірний легковий автомобіль,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи.

1.19 липня 2021 року до Менського районного суду Чернігівської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі - продажу транспортного засобу недійсним (том 1 арк. с. 1-3).

2.Згідно з ухвалою Менського районного суду Чернігівської області в складі судді Слісар А. В. від 29 липня 2021 року, позовна заява прийнята до розгляду та відкрите провадження по справі (том 1 арк. с. 24).

3.Згідно з ухвалою Менського районного суду Чернігівської області в складі судді Парфененко О. Я. від 30 вересня 2021 року, справу прийнято до провадження суду у складі судді Парфененко О. Я. та призначене підготовче засідання (том 1 арк. с. 67).

4.23 листопада 2021 року до суду надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа Головний Сервісний Центр МВС в особі філії Регіонального Сервісного Центру ГСЦ МВС в Чернігівській області про визнання права приватної власності на спірний легковий автомобіль (том 1 арк. с. 229-234).

5.Згідно з ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 03 грудня 2021 року, позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 , прийнята до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 , справи об`єднано в одне провадження (том 1 арк. с. 257-259).

6.Згідно з ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 04 січня 2022 року, підготовче провадження у справі закрито, справа призначена до судового розгляду по суті (том 2 арк. с. 71-72).

Стислий виклад позиції позивача та третіх осіб, заперечень відповідачів за первісним позовом.

19 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі - продажу транспортного засобу недійсним. Позов мотивований тим, що вони з ОСОБА_3 з 21 липня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 31 серпня 2018 року розірваний згідно з рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова. За час перебування у шлюбі позивачка та відповідач ОСОБА_3 придбали легковий автомобіль Volvo S40, 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . Після розірвання шлюбу поділ майна не здійснювали, позивачка іноді користувалась транспортним засобом. У грудні 2018 року, позивачка та відповідач ОСОБА_3 потрапили в дорожньо транспортну пригоду. У зв`язку із отриманням тілесних ушкоджень, починаючи з грудня 2018 року до середини літа 2019 року, позивачка знаходилася на лікуванні та користувалась автомобілем. В середині літа 2019 року позивачка дізналася, що на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 від 11 березня 2019 року, транспортний засіб був перереєстрований на ОСОБА_6 . Відповідач ОСОБА_3 пояснив позивачці, що він самостійно прийняв рішення про переоформлення транспортного засобу на ОСОБА_6 . Позивачка, посилаючись на статті 3, 15, 16, 203, 215, 316, 317, 319, 355, 369 ЦК України, статті 60, 61, 63, 65 Сімейного кодексу України, статті 4, 13, 83-84, 95, 175, 184, 187, 258-259, 263-265 ЦПК України просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу Volvo S40, 1998 року випуску, кузов НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , укладений в ТСЦ № 7444 від 11 березня 2019 року № 7444/19/1350189; визнати, що автомобіль марки Volvo S40, 1998 року випуску, кузов НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 є спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і частка кожного з подружжя становить 1/2 (том 1 арк. с. 1-3).

30 листопада 2021 року до суду від позивачки надійшла заява про зміну предмета позову, у якій позивачка, посилаючись на частину третю статті 49 ЦПК України, у зв`язку із зміною предмета позову, просить: визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя автомобіль марки Volvo S40, 1998 року випуску, кузов НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , сірого кольору, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку автомобіля Volvo S40, 1998 року випуску, кузов НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , сірого кольору; визнати недійсним договір купівлі продажу транспортного засобу Volvo S40, 1998 року випуску, № 7444/19/1350189 від 11 березня 2019 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , застосувавши наслідки недійсності нікчемного правочину договору купівлі продажу № 7444/19/1350189 транспортного засобу від 11 березня 2019 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 ; скасувати перереєстрацію транспортного засобу марки Volvo S40, сірого кольору, кузов НОМЕР_2 , 1998 року випуску, номер двигуна НОМЕР_3 , здійснену 11 березня 2019 року Територіальним сервісним центром МВС № 7444 Регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області за новим власником ОСОБА_6 на підставі договору купівлі продажу № 7444/19/1350189 транспортного засобу від 11 березня 2019 року (том 1 арк. с. 195-197).

Відповідачі ОСОБА_3 , Головний Сервісний Центр МВС відзиви на позовну заяву ОСОБА_1 не подали.

09 листопада 2021 року відповідач ОСОБА_3 подав до суду пояснення щодо позовних вимог, у яких зазначив, що після отриманої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (19 грудня 2018 року) тяжкої травми і проведених оперативних втручань, він самостійно прийняв рішення про відчуження автомобіля марки Volvo S40, 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_6 . На час укладення договору, він не міг самостійно пересуватися був прикутий до ліжка. Договір надавався йому для підписання вдома працівником Територіального сервісного центру МВС № 7444 (ТСЦМВС № 7444) Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Чернігівській області (Філія ГСЦ МВС) і ОСОБА_6 при підписанні спірного договору був відсутній. Грошові кошти від ОСОБА_6 , відповідно до пункту 5 Договору, він не отримував, а ОСОБА_6 не надав підтвердження про сплату йому грошових коштів (том 1 арк. с. 107).

16 грудня 2021 року відповідач ОСОБА_6 подав до суду відзив та пояснення щодо позовних вимог, у якому зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає, вважає заявлені позовні вимоги такими, що не ґрунтуються на чинному законодавстві та не підтверджені доказами. Договір купівлі продажу спірного транспортного засобу, який укладений між ним та ОСОБА_3 не потребував обов`язкового нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя. В матеріалах справи відсутні докази того, що він на час укладення договору знав, чи за обставинами справи не міг не знати про те, що проданий автомобіль належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди другого з подружжя. Про проблеми подружжя ОСОБА_7 він нічого не знав. ОСОБА_3 запропонував йому придбати спірний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу. ОСОБА_3 передав автомобіль та документи на нього, а він ( ОСОБА_6 ) кошти за автомобіль. Спірний транспортний засіб був знятий з обліку в Регіональному сервісному центрі ГСЦ МВС в Чернігівській області на підставі заяви власника про його відчуження. Відповідач просить: відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним (том 2 арк. с. 25-27).

21 грудня 2021 року від позивачки ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначено, що ОСОБА_6 відомо було, що спірний автомобіль належав подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки ОСОБА_6 перебував у дружніх стосунках з ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_6 не надав докази щодо здійснення оплати за придбаний автомобіль. Позивачка просить задовольнити позовні вимоги (том 2 арк. с. 46-48).

23 листопада 2021 року третя особа ОСОБА_5 подав до суду пояснення щодо позовної заяви ОСОБА_1 , у яких зазначено, що 03 квітня 2021 року він набув у власність спірний транспортний засіб, та здійснив капітальний ремонт автомобіля, на даний час вартість автомобіля становить близько 100 000,00 грн. Третя особа заперечує проти позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те, що він законодавство під час придбання спірного автомобіля не порушував (том 1 арк. с. 241-245).

Стислий виклад позиції третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору та третіх осіб, заперечень відповідачів за зустрічним позовом.

23 листопада 2021 року до суду надійшла позовна третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа Головний Сервісний Центр МВС в особі філії Регіонального Сервісного Центру ГСЦ МВС в Чернігівській області про визнання права приватної власності на спірний легковий автомобіль. Позов мотивований тим, що переоформлення спірного автомобіля із колишнього власника ОСОБА_6 на ОСОБА_5 відбулася 03 квітня 2021 року в філії Регіонального Сервісного Центру ГСЦ МВС України в Чернігівській області. ОСОБА_5 , як добросовісний набувач, не порушував законодавство при купівлі спірного транспортного засобу. ОСОБА_5 здійснив капітальний відновлювальний ремонт спірного автомобіля в період з 03 квітня 2021 року до вересня 2021 року, тому вартість автомобіля складає близько 100 000,00 грн. Позивач, посилаючись на статті 317, 319, 388, 391-392 ЦК України, статті 175-177 ЦПК України, просить: визнати за ОСОБА_5 право приватної власності на легковий автомобіль Volvo S40, 1998 року випуску, кузов НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_4 , номер двигуна НОМЕР_3 , сірого кольору, вартістю 100 000,00 грн; в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити; усі понесені ОСОБА_5 судові витрати у справі, стягнути на його користь із позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 (том 1 арк. с. 229-234).

31 грудня 2021 року від ОСОБА_1 , як відповідачки за позовом ОСОБА_5 , до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 , посилаючись на те, що загальними положеннями договору купівлі продажу № 7444/2021/25/4410 транспортного засобу від 03 квітня 2021 року, укладеного між ОСОБА_6 в особі його представника ОСОБА_8 та ОСОБА_5 визначено, що продавець гарантує, що майно, яке є предметом продажу за даним договором, належить йому на праві власності не обтяжене арештом, у розшуку, заставі не перебуває, не являється предметом спору в суді. На момент укладення договору та проведення реєстрації права власності за ОСОБА_5 в Чернігівському апеляційному суді, розглядалась апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 02 лютого 2021 року у справі № 738/34/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про визнання фіктивним договору купівлі-продажу транспортного засобу, а саме спірного автомобіля. Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 02 лютого 2021 року набуло законної сили 19 травня 2021 року. На думку ОСОБА_1 , ОСОБА_6 приховав вказану обставину, а ОСОБА_5 належним чином не перевірив (том 2 арк. с. 64).

16 грудня 2021 року від ОСОБА_6 , як відповідача за позовом ОСОБА_5 , до суду надійшов відзив та пояснення щодо позовних вимог, у якому ОСОБА_6 просить позов ОСОБА_5 про визнання права приватної власності на спірний легковий автомобіль задовольнити (том 2 арк. с. 25-27).

Відповідач ОСОБА_3 відзив на позовну заяву ОСОБА_5 не подав.

Третя особа Головний Сервісний Центр МВС, пояснень щодо позовної заяви ОСОБА_5 не подала.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Згідно з ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 09 листопада 2021 року, до участі в справі за позовом ОСОБА_1 залучені: в якості співвідповідача - Головний Сервісний Центр МВС в особі філії Регіонального Сервісного Центру ГСЦ МВС в Чернігівській області, в якості третьої особи - ОСОБА_5 (том 1 арк. с. 154-157).

Згідно з ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 30 листопада 2021 року, прийнята заява ОСОБА_1 про зміну предмету позову у цивільній справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , Головного Сервісного Центру МВС в особі філії Регіонального Сервісного Центру ГСЦ МВС в Чернігівській області, третя особа ОСОБА_5 про визнання договору - купівлі продажу транспортного засобу недійсним та визнання транспортного засобу спільним майном подружжя; постановлено розгляд справи здійснювати з урахуванням заяви про зміну предмета позову (том 1 арк. с. 210-212).

Згідно з ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 30 листопада 2021 року, накладений арешт із забороню відчуження на автомобіль марки Volvo S40, 1998 року випуску, кузов НОМЕР_2 , номер двигуна 1946, сірого кольору, державний номерний знак НОМЕР_4 , який зареєстрований за ОСОБА_5 (том 1 арк. с. 207-209).

Позиції учасників справи під час розгляду справи по суті.

Позивачка ОСОБА_1 , представник позивачки ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги ОСОБА_1 , у задоволенні позовної заяви ОСОБА_5 просили відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 визнав, щодо вирішення позову ОСОБА_5 покладається на розсуд суду.

Представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_4 просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , позов ОСОБА_5 - задовольнити.

Представник відповідача Головного Сервісного Центру МВС в особі філії Регіонального Сервісного Центру ГСЦ МВС в Чернігівській області у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду.

Третя особа ОСОБА_5 , представник третьої особи ОСОБА_9 підтримали позовну заяву ОСОБА_5 , просили відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 .

Фактичні обставини справи, встановлені судом, зміст спірних правовідносин.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 21 липня 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (том 1 арк. с. 76).

Перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 31 березня 2016 року за договором купівлі продажу набули у власність майно: транспортний засіб марки VOLVO, моделі S40, 1998 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2 , реєстрація щодо якого здійснена за ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з бази даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів МВС України (том 1 арк. с. 60-62, 79, 176).

Згідно з рішенням Деснянського районного суду Чернігівської області від 31 серпня 2018 року, яке набрало законної сили 02 жовтня 2018 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (том 1 арк. с. 77-78).

Згідно з договором купівлі-продажу 7444/2019/1350189 транспортного засобу, укладеним 11 березня 2019 року між ОСОБА_3 , як продавцем та ОСОБА_6 , як покупцем, ОСОБА_6 отримав у власність від ОСОБА_3 транспортний засіб марки VOLVO, моделі S40, 1998 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію CXT986311, номерний знак НОМЕР_1 . У пунктах 1.2., 2.1., 2.2., 3.1. договору зазначено, що продавець гарантує, що майно, яке є предметом продажу за даним договором, належить йому на праві власності, не обтяжене арештом, у розшуку, заставі не перебуває, не являється предметом спору, передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна, право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання даного договору, вартість транспортного засобу складає 40 000,00 грн. Договір оформлений та підписаний сторонами договору в сервісному центрі РСЦ МВС в Чернігівській області № 7444/2019/1350189 в присутності адміністратора ОСОБА_10 (том 2 арк. с. 178).

Згідно з інформацією з бази даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів МВС України, 11 березня 2019 року Територіальний сервісний центр № 7444 Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Чернігівській області на підставі договору купівлі-продажу 7444/2019/1350189 транспортного засобу, укладеного 11 березня 2019 року між ОСОБА_3 , як продавцем та ОСОБА_6 , як покупцем здійснив перереєстрацію транспортного засобу марки VOLVO, моделі S40, 1998 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2 на нового власника - ОСОБА_6 (том 1 арк. с. 60-62).

Згідно з договором купівлі-продажу 7444/2021/2514410 транспортного засобу від 03 квітня 2021 року, та відповідно до інформації з бази даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів МВС України, 03 квітня 2021 року Територіальний сервісний центр № 7444 Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Чернігівській області на підставі договору купівлі-продажу 7444/2021/2514410 транспортного засобу, укладеного 03 квітня 2021 року між ОСОБА_6 , як продавцем та ОСОБА_5 , як покупцем здійснив перереєстрацію транспортного засобу марки VOLVO, моделі S40, 1998 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2 на нового власника ОСОБА_5 (том 1 арк. с. 60-62, 183).

Під час судового розгляду справи були допитані свідок ОСОБА_11 , а також як свідки надали показання позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_1 надала показання про те, що з 2012 року до 2018 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Разом із ОСОБА_3 у 2016 році придбали автомобіль, який вважає цінним майном. Після розірвання шлюбу до суду щодо поділу майна подружжя не зверталась. Навесні 2019 року дізналась, що автомобіль проданий, згоду на продаж автомобіля не надавала.

Свідок ОСОБА_3 надав показання про те, що у 2016 році разом із ОСОБА_1 купили автомобіль. Автомобіль вважає цінним майном. У березні 2019 року підписав з ОСОБА_6 договір щодо продажу автомобіля, але кошти за автомобіль від ОСОБА_6 не отримував. ОСОБА_6 був обізнаний про те, що автомобіль був придбаний у шлюбі з ОСОБА_1 . Стосовно продажу автомобіля ОСОБА_6 не повідомляв ОСОБА_1 . Продавав запасні частини до автомобіля новому власнику автомобіля - ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_11 надав показання про те, що проживає по сусідству з ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підтримували між собою дружні стосунки. Стосовно поділу майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 йому ( ОСОБА_11 ) нічого не відомо.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Частиною третьою статті 65 СК України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Частиною четвертою статті 369 ЦК України встановлено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

У статті 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

У раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Проте, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) від наведеного у цих постановах висновку Верховного Суду України відступила, зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

Відступаючи від вказаного висновку, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі

Під час розгляду справи суд встановив, що транспортний засіб марки VOLVO, моделі S40, 1998 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2 був придбаний ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в період перебування у шлюбі, і це майно є цінним для його співвласників - відповідача ОСОБА_3 та позивачки ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не спростували презумпцію спільності вказаного майна, яке було відчужене ОСОБА_6 після розірвання шлюбу.

Отже, предметом спору є транспортний засіб, який є цінним майном для його співвласників, тому правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового та потребував згоди позивачки ОСОБА_1 як другого із співвласників.

Під час розгляду справи відповідач ОСОБА_3 підтвердив ту обставину, що при відчуженні спірного транспортного засобу ОСОБА_6 , не отримав ні усну ні письмову згоду на таке відчуження від ОСОБА_1 .

Спірний транспортний засіб набутий за спільні кошти під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та є їхньою спільною сумісною власністю, тому неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України, і підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля відповідно до статей 203, 215 ЦК України.

Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2019 року у справі № 438/462/14 (провадження № 61-23623св18), від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16 (провадження № 61-34723св18), від 10 червня 2020 року у справі №454/2786/17 (провадження №61-975св20), від 01 березня 2021 року у справі №753/10236/14 (провадження №61-16403св20), у яких вирішувались близькі за змістом із цією справою правовідносини, зокрема щодо недійсності правочину, вчиненого без згоди із співвласником відчужуваного майна.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу від 11 березня 2019 року та скасувати перереєстрацію транспортного засобу на нового власника ОСОБА_6 , що була здійснена на підставі цього договору, оскільки відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою для визнання цього правочину недійсним.

Суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку спірного транспортного засобу, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину договору купівлі продажу спірного транспортного засобу необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Як зазначалось вище, суд встановив, що спірний транспортний засіб є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

У розумінні положень статтей 69, 70, 71 СК України, визначення розміру часток майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, можливе у разі поділу такого майна, і поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, зокрема, предмету та підстав позову, позивачка ОСОБА_1 не заявляла вимогу про поділ майна подружжя, тому і спір про поділ майна у цій справі не вирішувався, зокрема, сторони не надали доказів стосовно всього майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, його вартості, не зазначили способи і порядок поділу майна, у тому числі й щодо спірного транспортного засобу, тому вимога про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку спірного транспортного засобу не підлягає задоволенню.

Як зазначалось вище, суд встановив, що ОСОБА_3 передав ОСОБА_6 спірний транспортний засіб за правочином, який оспорила позивачка ОСОБА_1 , і цей правочин визнаний судом недійсним. ОСОБА_6 як особа, що набула майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі - ОСОБА_5 . Станом на час ухвалення рішення, спірний транспортний засіб належить на праві власності ОСОБА_5 .

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди можуть розглядати справи за позовами про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності договору купівлі продажу спірного транспортного засобу, оскільки власником спірного транспортного засобу є ОСОБА_5 , який не був стороною недійсного правочину.

Суд вважає необхідним скасувати захід забезпечення позову, застосований відповідно до ухвали Менського районного суду Чернігівської області від 30 листопада 2021 року.

В порядку розподілу судових витрат за позовом ОСОБА_1 , суд дійшов висновку стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 2 270,00 грн у відшкодування судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору позивачкою за дві вимоги немайнового характеру та за звернення до суду із заявою про забезпечення позову, оскільки цим рішенням суд захистив права позивачки, які були порушені відповідачем ОСОБА_3 .

Вирішуючи позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 , суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_5 про визнання за ним права власності на спірний транспортний засіб не підлягають задоволенню, оскільки станом на час ухвалення рішення саме ОСОБА_5 є власником спірного транспортного засобу та спірний автомобіль знаходиться у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_5 , тому право власності ОСОБА_5 на спірний автомобіль не є порушеними, і з огляду на вирішення судом позовних вимог ОСОБА_1 , не потребує захисту в судовому порядку.

На підставі викладеного, кеpуючись статтями 263 265 ЦПК Укpаїни, суд-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , Головного Сервісного Центру МВС в особі філії Регіонального Сервісного Центру ГСЦ МВС в Чернігівській області, третя особа ОСОБА_5 про визнання договору - купівлі продажу транспортного засобу недійсним та визнання транспортного засобу спільним майном подружжя задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу 7444/2019/1350189 транспортного засобу, укладений 11 березня 2019 року між ОСОБА_3 , як продавцем та ОСОБА_6 , як покупцем, стосовно транспортного засобу марки VOLVO, моделі S40, 1998 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію CXT986311, номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований за продавцем 31 березня 2016 року підрозділом МВС Центр 7444, який оформлений та підписаний сторонами договору в сервісному центрі РСЦ МВС в Чернігівській області № 7444/2019/1350189 в присутності адміністратора ОСОБА_10 .

Скасувати перереєстрацію транспортного засобу марки VOLVO, моделі S40, 1998 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2 на нового власника ОСОБА_6 , здійснену 11 березня 2019 року Територіальним сервісним центром № 7444 Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Чернігівській області на підставі договору купівлі-продажу 7444/2019/1350189 транспортного засобу, укладеного 11 березня 2019 року між ОСОБА_3 , як продавцем та ОСОБА_6 , як покупцем.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2270,00 грн у відшкодування судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Захід забезпечення позову, застосований відповідно до ухвали Менського районного суду Чернігівської області від 30 листопада 2021 року, у вигляді арешту із забороню відчуження на автомобіль марки Volvo S40, 1998 року випуску, кузов НОМЕР_2 , номер двигуна 1946, сірого кольору, державний номерний знак НОМЕР_4 , який зареєстрований за ОСОБА_5 скасувати.

У задоволенні позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа Головний Сервісний Центр МВС в особі філії Регіонального Сервісного Центру ГСЦ МВС в Чернігівській області про визнання права приватної власності на спірний легковий автомобіль - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Відповідачі: ОСОБА_3 місце проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ; ОСОБА_6 місце проживання АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ; Головний Сервісний Центр МВС в особі філії Регіонального Сервісного Центру ГСЦ МВС в Чернігівській області місцезнаходження вулиця Шевченка, 26, місто Чернігів, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 43611954.

Третя особа: ОСОБА_5 місце проживання АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 .

Рішення в повному обсязі складене 11 лютого 2022 року.

Суддя О. Я. Парфененко