Номер провадження: 22-ц/813/2470/22
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.06.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Закіна А.П., Погорєлової С.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Дмітрієва Руслана Борисовича та представника Державної казначейської служби України на рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Інспектора відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Рейда Богдана Миколайовича, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

07.10.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Державної казначейської служби України, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Інспектора відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Рейда Богдана Миколайовича, в якій просить суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на його ОСОБА_1 користь моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 23 240,99 грн. та судові витрати.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 02.03.2020 р. інспектором ВБДР УПП в Одеській області старшим лейтенантом поліції Рейдою Б.М. відносно нього - ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ № 163894 від 23.03.2020 р., в якому зазначено, що 02.03.2020 року о 15 год. 53 хв. в м. Одесі по вул. Краснова, 17, керуючи т/з «Mazda-3» д/н НОМЕР_1 , при виникненні небезпеки для руху він - ОСОБА_1 не вжив необхідних заходів для зниження швидкості, не дотримався безпечного інтервалу (ч.2 ст. 122 КУпАП), не зайняв відповідне крайнє положення при виїзді з перехрестя, де організовано круговий рух, примусивши водія т/з «Nissan Tiida» д/н НОМЕР_2 різко змінити швидкість та напрямок руху, спричинивши аварійну обстановку, чим порушив вимоги п. 12.3, 13.1, 10.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 4 ст. 122 КУпАП.

Позивач вказує, що постановою Київського районного суду м. Одеси від 28.04.2020 року було визнано його - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122 ч.4 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 680 (шістсот вісімдесят) гривень 00 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 (сорок) копійок.

У подальшому, як зазначає позивач, постановою Одеського апеляційного суду від 01.07.2020 року постанову Київського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2020 року про притягнення його - ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП, було скасовано. Провадження по справі про притягнення його - ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП, закрито з підстав передбачених п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Позивач стверджує, що у постанові Одеського апеляційного суду зазначено, що апеляційним судом були встановлені обставини, які беззаперечно вказують на необґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо наявності в його - ОСОБА_1 діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.122 КУпАП, а також встановлено, що наявні докази, які безпосередньо досліджені апеляційним судом у судовому засіданні, та які спростовують факт скоєння ним - ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП, що є підставою для закриття провадження у справі згідно п. 1 ч. 1ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, позивач вказує, що внаслідок його незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, він переніс певний стрес, перебував у нервовому напруженні, порушено його душевне благополуччя, він був змушений вживати заходів щодо захисту себе від безпідставних звинувачень, витрачати на це кошти та ресурси, що безперечно призвело до додаткових хвилювань.

Позивачу було завдано моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 20 000,00 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути витрати на правову допомогу, які він поніс в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення №947/8140/20 у розмірі 23 240,99 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Інспектора відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Рейда Богдана Миколайовича, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про стягнення моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, 6) за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) на відшкодування моральної шкоди 5 000 (п`ять тисяч) гривень.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Державної казначейської служби України (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, 6) на користь держави судовий збір у розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.

Стягнуто з Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції (, місцезнаходження: 65114, м. Одеса, вул. Ак. Корольова, 5) на користь держави судовий збір у розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що обставини справи свідчать про те, що позивач дійсно зазнав моральних страждань, оскільки був змушений докладати додаткових зусиль задля відновлення свого порушеного права, зокрема, звертатися до суду, щоб довести неправомірність дій інспектора, і тим самим, відновити недоторканність своїх честі і гідності, а тому, з урахуванням засад розумності, виваженості і справедливості, суд дійшов висновку про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, подано апеляційні скарги відповідно до яких апелянти просять:

- Державна казначейська служба України - скасувати рішення Київського районного суду від 17.02.2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі;

- ОСОБА_1 - скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.02.2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі,

посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Державна казначейська служба України в Одеській області в апеляційній скарзі вказує, що:

- суд першої інстанції помилково ототожнює Державну казначейську службу з державою, Державним Бюджетом та особою, що завдала шкоду;

- позивачем в прохальній частині вказано шлях стягнення моральної шкоди, що суперечить вимогам чинного законодавства. Апелянт звертає увагу на те, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі, з огляду на що, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава, як учасник цивільних відносин;

- оскільки шлях виконання судових рішень визначений у спеціальному законодавстві, а тому, не потребує деталізації у резолютивній частині судового рішення;

- належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадових або службових осіб, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав;

- не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між діями посадових осіб Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції та моральною шкодою, а також її реальністю.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказує, що:

- внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності, останній переніс певний стрес, перебував у нервовому напруженні, було порушено душевне благополуччя позивача, та він був змушений вживати заходів щодо свого захисту від безпідставних звинувачень, витрачати на це кошти та ресурси, що безперечно призвело до додаткових хвилювань;

- розмір відшкодування завданої йому моральної шкоди з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості слід визначити в сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень;

- судом не враховано практики Верховного Суду щодо стягнення витрат на правничу допомогу при розгляді справи про адміністративне правопорушення № 947/8140/20, а саме висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ № 163894 від 23.03.2020 року, вбачається, що 02.03.2020 року о 15:53 год. в м. Одеса, по вул. Краснова, 17, ОСОБА_1 керуючи т/з Mazda, н/з НОМЕР_1 при виникненні небезпеки для руху не вжив негайних заходів для зменшення швидкості, не дотримався безпечного інтервалу, не зайняв відповідне крайнє положення при виїзді з перехрестя де організовано круговий рух, примусивши водія т/з Nissan Tida н/з НОМЕР_2 , різко змінити швидкість та напрямок руху, спричинивши аварійну обстановку, чим порушив вимоги п. п. 12.3, 13.1, 10.5 ПДР, за що передбачена відповідальність за ч. 4 ст. 122 КУпАП.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 28.04.2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122 ч.4 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 680 (шістсот вісімдесят) гривень 00 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 (сорок) копійок.

Постановою Одеського апеляційного суду від 01.07.2020 року, яка набрала законної сили, постанову Київського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП, скасовано. Провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП, закрито з підстав передбачених п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

У вказаній постанові Одеський апеляційний суд зазначив про те, що приймаючи рішення про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП, суд першої інстанції послався як на докази: на протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ № 163894 від 23.03.2020 року, додатками до нього та відеозаписом, який міститься в матеріалах справи.

Разом з цим, апеляційним судом встановлені обставини, які беззаперечно вказують на необґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.122 КУпАП.

Апеляційним судом встановлено, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ № 163894 від 23.03.2020 року, вбачається, що 02.03.2020 року о 15:53 год. в м. Одеса, по вул. Краснова, 17, ОСОБА_1 керуючи т/з Mazda, н/з НОМЕР_1 при виникненні небезпеки для руху не вжив негайних заходів для зменшення швидкості, не дотримався безпечного інтервалу, не зайняв відповідне крайнє положення при виїзді з перехрестя де організовано круговий рух, примусивши водія т/з Nissan Tida н/з НОМЕР_2 , різко змінити швидкість та напрямок руху, спричинивши аварійну обстановку, чим порушив вимоги п. п. 12.3, 13.1, 10.5 ПДР, за що передбачена відповідальність за ч. 4 ст. 122 КУпАП.

В апеляційні скарзі апелянт не заперечував того факту, що 02.03.2020 року о 15:53 год. в м. Одеса, по вул. Краснова, 17, він дійсно керував т/з Mazda, н/з НОМЕР_1 , однак у зв`язку із тим, що судом першої інстанції було формально розглянуто справу, не встановлено обставини події, що мали місце 02.03.2020 року, не було допитано свідків, а також не було досліджено повного відеозапису подій.

З метою перевірки доводів викладених в апеляційній скарзі, для забезпечення дотримання прав особи, притягнутої до адміністративної відповідальності, прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, апеляційним судом в судовому засіданні було досліджено відеозапис, отриманий з КУ «Центр інтегрованої системи відео спостереження та відео аналітики м. Одеси» (Центр - 077), який було долучено до матеріалів справи за клопотанням ОСОБА_1 , в якості доказу події, що сталася 02.03.2020 року. З наданого відеозапису вбачається, що автомобіль марки Mazda, н/з НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 приблизно о 15:52 год. рухався з вул. Краснова, у дозволеній відповідно до схеми руху полосі, по колу по вул. Толбухіна. Згідно схеми руху на вказаній ділянці дороги з другої полоси дозволено рухатися на ліво та прямо, з інших полос з вул. Краснова дозволено рухатися лише прямо, та прямо і направо. Позаду автомобіля Mazda, н/з НОМЕР_1 , рухався автомобіль Nissan Tida н/з НОМЕР_2 , водій якого порушивши рядність не поїхав прямо, як то встановлено Правилами дорожнього руху, а поїхала по колу в сторону вул. Толбухіна, об`їхав з правої сторони весь потік автомобілів, та намагався перестроїтись з неіснуючої полоси, в полосу, якою рухався потік транспортних засобів, в якому в тому числі рухався і автомобіль під керуванням ОСОБА_1 (відео № 3, 15:52 год.).

З іншого відеозапису вбачається, що водій автомобіля Nissan Tida н/з НОМЕР_2 по вул. Толбухіна, не дотримав рядності руху, намагався в`їхати в полосу руху потоку транспортних засобів, які їхали у своїй полосі, що призвело до різкої зміни останнім швидкості, задля недопущення небезпеки руху іншим учасникам дорожнього руху, а саме водію автомобіля Mazda, н/з НОМЕР_1 (відео № 4, 15:53 год).

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про те, що у справі наявні докази, які безпосередньо дослідженні апеляційним судом у судовому засіданні, та які спростовують факт скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП, що є підставою для закриття провадження у справі згідно п. 1 ч. 1ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

У відповідності з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури і суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтями 2, 4 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

На підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, вказані висновки відповідають частині першій статті 1176 ЦК України.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000 сво 18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд вірно встановив, що провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 тривало з 28 квітня 2020 року по 01 липня 2020 року і позивач переніс моральні страждання, оскільки він був вимушений звертатися до суду з апеляційною скаргою, щоб довести відсутність у своїх діях складу адміністративного правопорушення, і тим самим, відстояти свою честь та гідність.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 у 5 000 грн., суд першої інстанції керувався принципами виваженості, розумності та справедливості та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги частково.

Разом з тим, резолютивну частину рішення суду першої інстанції слід змінити, оскільки судом першої інстанції помилково стягнуто моральну шкоду з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, у той час, як шкода повинна стягуватися з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), в якій вказано, що в резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу, які ОСОБА_1 поніс в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення №947/8140/20 у розмірі 23 240,99 грн. і які просив відшкодувати у складі судових витрат по цивільній справі, яка переглядається, апеляційний суд зазначає наступне.

Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

За своєю суттю, судові витрати не є позовними вимогами.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно процесуальним законодавством.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Ч. 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У даному випадку позивач просить суд стягнути витрати на правову допомогу, які він поніс в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення №947/8140/20.

Разом з тим, чинний ЦПК України не передбачає компенсації судових витрат, пов`язаних з розглядом іншої справи, у даному випадку, справи про адміністративне правопорушення.

Питання про відшкодування судових витрат не може вирішуватись іншим судом або шляхом пред`явлення позову в іншій справі.

Отже, ці витрати позивача не віднесені законом до категорії судових витрат, відтак відсутні підстави визнавати їх судовими витратами в іншій судовій справі.

В свою чергу за змістом ч.2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч.1 ст. 22 ЦК України).

Проте позовних вимог про стягнення збитків (майнової шкоди) в розумінні ст. 22 ЦК України, ОСОБА_1 в суді першої інстанції не заявлено, що унеможливлює їх вирішення судом апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимог про стягнення витрат на правову допомогу, понесених в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Доводи наведені апелянтами зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів та дублюють як позовні вимоги так і заперечення сторін, що були розглянуті судом та яким була надана належна оцінка.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Оскільки суд апеляційної інстанції змінює резолютивну частину рішення не змінюючи при цьому розмір судом першої інстанції задоволених вимог про стягнення моральної шкоди, відсутні підстави для перерозподілу судових витрат, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дмітрієва Руслана Борисовича залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2021 року змінити, виклавши 2 абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції:

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , у рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 гривень.

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено: 28.06.2022 року

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова