Номер провадження: 22-ц/813/1657/22
Головуючий у першій інстанції Гудіна Н.І.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним, про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА.

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 з позовом про визнання договору дійсним, про визнання права власності, за наступних обставин.

23 серпня 2008 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Житловий будинок належить Відповідачеві на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.05.1982 року, виданого державним нотаріусом четвертої Одеської державної нотаріальної контори і належить Відповідачеві на праві особистої приватної власності. Згідно вказаного Свідоцтва земельна ділянка є в користуванні Відповідача, та на неї не видано документів.

Нотаріально договір купівлі-продажу не складався і угода ніде не реєструвалася. На підтвердження укладення договору купівлі-продажу Відповідач 23 серпня 2008 року передала Позивачеві ключі від будинку, а також власноручно написала розписку про отримання від Позивача 17000$ США в рахунок продажу будинку за вказаною адресою та зобов`язалася не пізніше грудня місяця 2011 року укласти письмовий договір та нотаріально його посвідчити

Крім того, відповідач знялася із реєстраційного обліку за вказаною адресою та вивезла власні речі із будинку.

З того часу позивач проживає у вказаному будинку, утримує його робить капітальний та поточний ремонти.

У зв`язку із закінченням терміну дії домовленостей позивач звернувся до Відповідача з метою укладення письмового договору купівлі-продажу будинку та подальшого його нотаріального посвідчення, але Відповідач відмовила у цьому, посилаючись на незадовільний стан свого здоров`я та небажання відлучатися із дому, та відсутність коштів.

Такі дії відповідача порушують права позивача у зв`язку із чим він не має можливості здійснити реєстрацію права власності житлового будинку, яке набув на підставі договору купівлі-продажу.

За викладених обставин позивач просив визнати договір купівлі-продажу житлового будинку розташованого за адресою : АДРЕСА_1 , укладений 23.08.2008 року між ним та Відповідачем дійсним, а також визнати за ним право власності на вказаний будинок.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 23 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , дійсним. Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Стягнено з ОСОБА_3 на користь держави державне мито в сумі 2890,00 грн.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , особа, яка не брала участі у справі, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що 14 липня 2020 року до органів Національної поліції України звернувся громадянин ОСОБА_2 із заявою про скоєння злочину, в якій він вказав, що є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , право власності на яке він набув на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2014 року у справі №523/18738/14-ц та в травні 2020 року вирішив зробити ремонт свого будинку та прибувши до нього побачив, що він зруйнований та на його місці будується інший будинок. Місцем розташування будинку позивачем було вказано земельну ділянку кадастровий номер 0:70:020:0046, яка належить ОСОБА_1 на праві власності.

Починаючи з 2002 року ОСОБА_1 розпочато процедуру відведення земельної ділянки під житловий будинок, який належить їй на праві власності, та яка завершена у 2008 році, однак ніяких будинків на місці її городу не було, що підтверджується проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 .

Сповіщення сторін.

У судове засідання, призначене на 03 серпня 2022 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи шляхом направлення судової повістки в підсистему «Електронний суд».

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повне судове рішення виготовлено 15 серпня 2022 року, про що зазначено у вступній частині ухвали Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №521/12093/19 (провадження №61-20975св19) дійшов наступного правового висновку: «відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., апеляційний суд не врахував, що він звернувся до суду як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки (частина перша статті 352 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тлумачення наведених вище норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість дійти висновку щодо вирішення, чи невирішення судом першої інстанції питань про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Тобто апеляційному суду необхідно було відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України».

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2014 року.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що згідно із свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.05.1982 року, виданого державним нотаріусом четвертої Одеської державної нотаріальної контори, відповідачеві на праві особистої приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_3 (а.с.3-4).

23 серпня 2008 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .На підтвердження укладення договору купівлі-продажу Відповідач 23 серпня 2008 року передала Позивачеві ключі від будинку, а також власноручно написала розписку про отримання від Позивача 17000$ США в рахунок продажу будинку за вказаною адресою та зобов`язалася не пізніше грудня місяця 2011 року укласти письмовий договір та нотаріально його посвідчити (а.с.10).

Відтак, з наведеного вбачається, що станом на момент постановлення судом першої інстанції оскаржуваного рішення та на час його апеляційного перегляду жодні права та інтереси ОСОБА_1 порушені не були, оскільки спір про визнання договору дійсним та про визнання права власності виключно сторін у справі, оскільки стосується передачі у визнання дійсним договору щодо купівлі-продажу та передачі у власність будинку АДРЕСА_1 від ОСОБА_4 до ОСОБА_2 .

Посилання ОСОБА_1 в апеляційний скарзі на те, що ніяких будинків на місці її городу не було, не може взято до уваги суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Так, з матеріалів справи вбачається, а саме із топографічних карт, доданих до апеляційної скарги, будинок АДРЕСА_1 не межує із земельною ділянкою АДРЕСА_4 .

Крім того, у вказаній документації є погодження:

- ОСОБА_5 , яка проживає за адресою АДРЕСА_5 як суміжного землекористувача;

- ОСОБА_6 як голови кооперативу «Суперлак», який проживає за адресою АДРЕСА_6 , як суміжного землекористувача;

- ОСОБА_7 , яка проживає за адресою АДРЕСА_7 , як суміжного землекористувача.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що буд. АДРЕСА_1 не межує територіально із земельною ділянкою АДРЕСА_4 .

Жодних належних та допустимих доказів відсутності будинку АДРЕСА_1 стороною скаржника не надано.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», №8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У Рішенні від 16 лютого 2017 року за заявою №18986/06 у справі «Каракуця проти України», Європейський суд з прав людини констатував відсутність порушення прав заявників, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку з тим, що заявники ОСОБА_8 та його дружина ОСОБА_9 не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи, про що, зокрема, свідчить те, що вони протягом 1 року та 8 місяців не звертались до апеляційного суду за інформацією щодо стану розгляду їх апеляційної скарги.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом звернення відповідача про перегляд заочного судового рішення, оскільки перегляд таких рішень гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

За таких обставин немає правових підстав вважати, що оскаржуваним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2014 року вирішувались права та обов`язки ОСОБА_1 .

У частині 1 статті 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті та правового висновку Верховного Суду України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-885цс15, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують, або припиняють права або обов`язки цих осіб.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

За таких підстав, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю.

Керуючись ст. 367, 368, п. 3 ч. 1 ст. 362, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним, про визнання права власності закрити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 серпня 2022 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк