Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

Справа № 695/3889/21

номер провадження 2/695/570/22

27 червня 2022 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Ватажок-Сташинської А.В.,

за участі: секретар судового засідання Біліченко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноша у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 (далі відповідач) борг за договором позики у сумі 2 500 доларів США, що за курсом ПриватБанку станом на 24.12.2021 становить 68 375 грн 00 коп та відсотки за користування коштами у сумі 1500 доларів США, що за курсом ПриватБанку станом на 24.12.2021 становить 68 375 грн 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 30.05.2020 між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримала від позивача в борг 2500 доларів США. Зазначені кошти відповідач зобов`язалась повернути у строк до 01.12.2020, також відповідач зобов`язалась сплатити відсотки за кожен місяць користування коштами у сумі 250 доларів США. Як зазначено у позові, за шість місяців користування коштами з 30.05.2020 по 01.12.2020 відповідач повинна була сплатити 1500 доларів США. Однак боргове зобов`язання відповідач не виконала. Оскільки станом на день звернення з даним позовом до суду курс долара США до національної валюти гривні становить 27 грн 35 коп, сума боргу та винагорода за користування коштами становить 109 400 грн 00 коп.

Ухвалою від 10.01.2022 відкрито провадження у справі за даним позовом, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання з розгляду даної справи.

Ухвалою від 28.04.2022 закрито підготовче судове засідання, призначено справу до розгляду по суті.

Позивач у судове засідання з розгляду даної справи не прибув, явку свого представника у судове засідання не забезпечив. Згідно з наданою перед початком судового засідання заявою від 27.06.2022 представник позивача просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує.

У судові засідання з розгляду даної справи 19.05.2022 та 27.06.2022 відповідач у судове засідання не прибула, про причини такої неявки суд не повідомила. Заяв про поважність неявки в судове засідання, відзиву, заперечень на позовну заяву відповідач не надала.

Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, судом також повідомлено відповідача про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд.

Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.

Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.

Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду.

Зважаючи на те, що судом вжито всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи (за останнім відомим місцем проживання, а також шляхом оголошення через сайт судової влади), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.

Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.

Відтак, враховуючи положення ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд висновує, що відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи.

Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом постановлено ухвалу від 27.06.2022 про проведення заочного розгляду даної справи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає про таке.

З матеріалів справи судом встановлено, що 30.05.2020 між сторонами укладено договір позики у сумі 2 500 доларів США (далі Договір).

Згідно з п. 3 вказаного Договору позивач зобов`язався надати позику з моменту підписання договору.

Відповідно до п. 4 Договору відповідач погоджується виплачувати за кожен місяць користування коштами 250 доларів США.

У п. 5 Договору сторони узгодили, що відповідач зобов`язується повернути суму позики до 01.12.2020 у валюті долари США, у разі вирішення справи в суді сума позики повертається по курсу продажу валюти у ПАТ «Приватбанк» на день повернення позики. У разі неповернення суми позики вчасно тобто до 01.12.2020, плата за користування коштами продовжується нараховуватись та повинна сплачуватись до погашення основної суми боргу.

При достроковому поверненні коштів сума за користування коштами відповідно до п. 6 Договору буде вираховуватись пропорційно до терміну їх використання.

Згідно з п. 7 Договору позичальник має право у будь-який час повністю погасити борг.

Як зазначено у п. 8 Договору цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і є дійсним до моменту його остаточного виконання.

Оскільки відповідач у встановлений строк боргове зобов`язання не виконала, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що відповідно до положень статті 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів (ч.2 ст. 509 ЦК).

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до норм чинного цивільного законодавства договір позики відноситься до реальних договорів, тому передача грошей або речей є не тільки виконання договору, але й його укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Судом встановлено, що 30.05.2020 між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 взяла у позику у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 грошові кошти в сумі 2 500 доларів США. Зазначені кошти відповідач зобов`язалась повернути у строк до 01.12.2020. Також відповідач погодилась виплачувати за кожен місяць користування коштами 250 доларів США. У договорі від 30.05.2020 сторони узгодили, що відповідач зобов`язується повернути суму позики до 01.12.2020 у валюті долари США, у разі вирішення справи в суді сума позики повертається по курсу продажу валюти у ПАТ «Приватбанк» на день повернення позики. У разі неповернення суми позики вчасно тобто до 01.12.2020, плата за користування коштами продовжується нараховуватись та повинна сплачуватись до погашення основної суми боргу.

Факт укладення договору позики від 30.05.2020 відповідачем не оспорюється.

Даний правочин не є оспорюваним і відповідає вимогам ЦК України.

Стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України.

За змістом ч.1, 2 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Крім того, за змістом ч. 3, 4 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

При вирішенні даної справи судом встановлено, що будь-яких належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт погашення боргу перед позивачем, відповідачем суду не названо та не надано.

Таким чином, на підставі викладеного вище, суд дійшов висновку, що відповідач зазначені в договорі позики від 30.05.2020 кошти не повернула.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики).

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Водночас, суд зауважує, що сторони у договорі позики від 30.05.2022узгодили, що відповідач зобов`язується повернути суму позики до 01.12.2020 у валюті долари США, у разі вирішення справи в суді сума позики повертається по курсу продажу валюти у ПАТ «Приватбанк» на день повернення позики.

Станом на 24.12.2021 курс ПАТ «ПриватБанк» продажу валюти становить 1 долар США 27 грн 35 коп.

Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів переданих за договором позики, тобто 2 500 (дві тисячі п`ятсот) доларів США, що за курсом ПАТ «ПриватБанк» станом на 24.12.2021 в еквіваленті національної валюти гривні становить 68 375 грн 00 коп, а також кошти за шість місяців користування позикою у період з 30.05.2020 по 01.12.2020 у сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) доларів США що за курсом ПАТ «ПриватБанк» станом на 24.12.2021 в еквіваленті національної валюти гривні становить 41 025 грн 00 коп, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З урахуванням викладеного, а також вищенаведених вимог чинного цивільного та цивільного процесуального законодавства, в тому числі, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих учасниками справи доказів, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги в частині повернення переданих у борг коштів підлягають задоволенню в повному обсязі, а саме з відповідача на користь позивача належить стягнути суму боргу в сумі неповернутих грошових коштів переданих за договором позики, тобто 2 500 (дві тисячі п`ятсот) доларів США, що за курсом ПАТ «ПриватБанк» станом на 24.12.2021 в еквіваленті національної валюти гривні становить 68 375 грн 00 коп, а також кошти за шість місяців користування позикою у період з 30.05.2020 по 01.12.2020 у сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) доларів США що за курсом ПАТ «ПриватБанк» станом на 24.12.2021 в еквіваленті національної валюти гривні становить 41 025 грн 00 коп.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України документально підтверджені понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1168 грн 75 коп підлягають стягненню на його користь з відповідача.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 137, 141, 257, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) про стягнення боргу за договором позики задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в сумі неповернутих грошових коштів переданих за договором позики від 30.05.2020 2 500 (дві тисячі п`ятсот) доларів США, що за курсом ПАТ «ПриватБанк» станом на 24.12.2021 в еквіваленті національної валюти гривні становить 68 375 грн 00 коп, а також кошти за шість місяців користування позикою у період з 30.05.2020 по 01.12.2020 у сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) доларів США, що за курсом ПАТ «ПриватБанк» станом на 24.12.2021 в еквіваленті національної валюти гривні становить 41 025 грн 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 168 (одна тисяча сто шістдесят вісім) грн 75 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду через Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя А.В. Ватажок-Сташинська