КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2022 року

справа № 363/1011/19

провадження № 22-ц/824/1959/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Кулікової С.В.

при секретарі: Русинчук І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 серпня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Баличевої М.Б., у справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_1 , про визнання спільною сумісною власністю подружжя та

за позовом третьої особи ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку та визнання добросовісним набувачем,

В С Т А Н О В И В :

В березні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_1 , про визнання спільною сумісною власністю подружжя, в якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0610 га, кадастровий номер :36:003:0107, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку та стягнути з ОСОБА_4 на її користь судовий збір в розмірі 768, 40 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.10.2007 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_4 . За час перебування у шлюбі ними було придбано спільне майно, а саме: земельну ділянку площею 0,0610 га, кадастровий номер :36:003:0107, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, що підтверджується договором купівлі - продажу земельної ділянки від 02.08.2008 року. Під час підписання договору ОСОБА_3 у своїй заяві дала згоду на укладання договору купівлі зазначеної в даному договорі земельної ділянки в період знаходження її з покупцем в зареєстрованому шлюбі. 03.04.2012 року рішенням суду шлюб між сторонами було розірвано. Угод щодо розподілу часток у спільній сумісній власності не укладалось і відповідно до закону їх частки є рівними.

Третя особа - ОСОБА_1 також звернулась до суду із позовом, та уточнивши позовні вимоги просила визнати за нею право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :36:003:0107, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, та визнати її добросовісним набувачем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 отримала право власності на спірну земельну ділянку за відплатним договором купівлі - продажу земельної ділянки між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 від 03.07.2015 року. При цьому, ОСОБА_1 не знала та не могла знати, що на момент укладення договору ОСОБА_4 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 . Крім того, з поданих нотаріусу документів при укладенні правочину не вбачається жодної інформації про перебування ОСОБА_4 у шлюбі. Вказує, що добросовісність ОСОБА_1 не спростована, а тому її слід визнати добросовісним набувачем спірної земельної ділянки. Вважає наявні підстави для визнання права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку.

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 серпня 2021 року визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0610 га, кадастровий номер :36:003:0107, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 768,40 гривень.

У задоволенні уточненого позову третьої особи ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, провадження у справі закрити.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що спір між сторонами щодо спільного майна подружжя виник в квітні 2015 року. Апелянт зазначає, що строк позовної давності сплив під час судового розгляду у квітні 2018 року та вважає помилковим посилання суду на те, що строк позовної давності починається із 06.10.2016 року з моменту звернення представника позивача до державного реєстратора Броварської РДА Київської області із заявою про державну реєстрацію прав на спірну земельну ділянку.

Крім того, вказує, що позивачем подано ще дві позовні заяви із однаковими вимогами.

Вважає наявні підстави для закриття провадження.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Від представника ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки апелянт та її представник у зв`язку воєнними діями на території України змушені були покинути свої місця проживання та знаходяться за межами м. Київ.

Разом із тим, представник апелянта, як і безпосередньо ОСОБА_1 не були позбавлені можливості подати до суду клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, та враховуючи строки розгляду апеляційної скарги, встановлені ст. 371 ЦПК України, колегія суддів подане клопотання про відкладення розгляду справи відхиляє.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного заочного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із презумції спільного сумісного майна подружжя.

Відмовляючи у задоволенні вимог третьої особи ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , визнаний недійсним та судом встановлено, що спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя.

Висновки суду відповідають положенням закону та обставинам справи.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи 12 жовтня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено шлюб, який розірвано 03 квітня 2012 року.

02 серпня 2008 року ОСОБА_4 придбано у ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,0610 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :36:003:0107, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі - продажу земельної ділянки, 02.08.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Левчук О.Б., за реєстровим № 7230.

На підставі договору купівлі - продажу вищевказаної земельної ділянки від 02 серпня 2008 року, на ім`я ОСОБА_4 був виготовлений державний акт на право власності, серія ЯЛ № 102840, на земельну ділянку площею 0,0610 га, кадастровий номер: :36:003:0107, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

03.07.2015 року ОСОБА_1 було придбано у ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0610 га, кадастровий номер :36:003:0107, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі - продажу земельної ділянки, 03.07.2015 року посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Кравцовою О.В., за реєстровим № 2582.

На підставі договору купівлі - продажу вищевказаної земельної ділянки від 03 липня 2015 року на ім`я ОСОБА_1 було виготовлено витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельну ділянку.

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 11 серпня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені та в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0610 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :36:003:0107, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 22 листопада 2016 року заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 серпня 2015 року скасовано та 19 жовтня 2017 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя - відмовлено. Рішення суду набрало законної сили 16.01.2018 року.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 05 лютого 2019 року у задоволені уточнених позовних вимогах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Кравцової Олени Вікторівни, треті особи: Вишгородська районна державна адміністрація Київської області Центр надання адміністративних послуг Відділ державної реєстрації Управління економіки, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна та ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі - продажу, витребування нерухомого майна, визнання права приватної спільної власності на нерухоме майно, визнання протиправним та скасування рішень, визнання протиправним та скасування запису про право власності, внесення запису про скасування державної реєстрації права власності, визнання протиправним та скасування запису про іпотеку, внесення запису про скасування державної реєстрації прав, виділ в натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, заборону вчинення дій, та стягнення моральної шкоди відмовлено у повному обсязі.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 липня 2019 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 лютого 2019 року в частині відмови у визнанні договору купівлі-продажу недійсним скасовано та постановлено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено та визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер :36:003:0107, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений 03 липня 2015 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Кравцовою О.В., за реєстровим № 2582 недійсним. В решті рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 лютого 2019 року залишити без змін.

Постановою Верховного Суду від 04 лютого 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки залишено без змін.

Згідно зі ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Законодавством встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Встановлено, що земельну ділянку площею 0,0610 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :36:003:0107, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , придбана ОСОБА_4 02 серпня 2008 року, тобто у період шлюбу з ОСОБА_3 .

Звертаючись із апеляційною скаргою представник ОСОБА_1 не заперечує факт придбання спірної земельної ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у період шлюбу та що така земельна ділянка є спільною власністю подружжя.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані пропуском строку позовної давності. На думку апелянта, оскільки спір між сторонами щодо спільного майна подружжя виник в квітні 2015 року, відтак строк позовної давності сплив під час судового розгляду у квітні 2018 року.

За загальним правилом (ч.1 ст.261 ЦК України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, а також Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 759/12058/15-ц (провадження № 61-495св18), від 21 березня 2018 року у справі № 576/2447/15-ц , від 04 липня 2018 року, у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18).

Вбачається, що 06 жовтня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до державної адміністрації із заявою про реєстрацію права власності на вищевказане майно, проте отримала відмову, оскільки це майно було зареєстроване за ОСОБА_1 .

Із позовом ОСОБА_3 звернулась 05.03.2019 року, тобто в межах строку позовної давності.

Наявність спору між сторонами щодо спільного майна подружжя не дає підстав відраховувати строк позовної давності з квітня 2015 року, оскільки ОСОБА_3 дізналась про порушення свого права у жовтні 2016 року.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що при ухваленні рішення, судом першої інстанції не допущено порушень норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач

Судді