Провадження № 22-ц/812/594/22 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року м. Миколаїв

справа № 487/7763/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3

про звернення стягнення на предмет застави

за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 12 листопада 2021 року суддею Щербиною С.В. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави.

Позивач зазначав, що 29 січня 2020 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого він надав останньому у позику 920 000 грн. терміном до 25 жовтня 2021 року. У забезпечення умов договору позики між ним та ОСОБА_3 того ж дня було укладено договір застави, відповідно до якого в заставу було передано автомобіль марки «TOYOTA», модель HILUX, 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 950 000 грн., який належав відповідачу ОСОБА_3 . Зобов`язання за договором позики ОСОБА_2 не виконав.

Посилаючись на право повернути позику за рахунок заставного майна, ОСОБА_1 , д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_3 , шляхом продажу на прилюдних торгах за рахунок реалізації якого задовольнити вимоги у розмірі 920 000 грн.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 позов визнали.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено, звернуте стягнення в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором позики від 29 січня 2020 року, що становить 920 000 грн., на предмет застави за договором застави транспортного засобу від 29 січня 2020 року - автомобіль марки «TOYOTA», модель HILUX, тип загальний вантажний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , 2016 року випуску, (державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ), який належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 17 грудня 2019 року, шляхом його продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною на дату проведення прилюдних торгів шляхом проведення незалежної оцінки.

Судове рішення мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_2 не виконав зобов`язання щодо повернення коштів за договором позики, забезпеченим заставою, у визначений угодою строк, то ОСОБА_1 , як заставодержатель, відповідно до статті 589 ЦК набув право на звернення стягнення на предмет застави автомобіль марки «TOYOTA».

З апеляційною скаргою на судове рішення звернувся ОСОБА_4 , який просив рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позову. Апелянт зазначав, що заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 13 лютого 2017 року з ОСОБА_3 на його користь стягнуто 2 091 794,40 грн. заборгованості за договором позики. 6 лютого 2020 року постановою приватного виконавця відкрито виконавче провадження ВП№6186699, в рамках якого 11 лютого 2020 року накладено арешт на належний боржнику ОСОБА_3 автомобіль «TOYOTA», д.н.з. НОМЕР_1 . Обтяження зареєстроване у Державному реєстрі обтяжень. Відповідно до статті 12 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів на реєстрацію обтяжень» відсутність реєстрації обтяження застави свідчить про нечинність такого обтяження перед третіми особами. На цій підставі у позивача відсутній пріоритет у задоволенні своїх вимог за рахунок заставленого майна перед іншими особами, в тому числі і перед ним, апелянтом. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд неповно встановив обставини, не перевірив наявність інших обтяжень транспортного засобу, а тому помилково встановив підстави для задоволення позову.

Оскільки наявність судового рішення про задоволення позову ОСОБА_3 може ускладнити виконання рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 13 лютого 2017 року про стягнення боргу на його користь, ОСОБА_4 вважає свої права порушеними.

Правом відзиву на апеляційну скаргу позивач та відповідачі не скористались.

В судове засідання апеляційного суду сторони, повідомлені про час та місце судового засідання, не з`явились.

Апелянт ОСОБА_4 засобами мобільного зв`язку повідомив суд, що виїхав з тимчасово окупованої території (м. Херсон), постійного місця проживання не має, а також повідомив суду свою електронну адресу.

Про час та місце судового засідання ОСОБА_4 повідомлений за електронною адресою та засобами мобільного зв`язку (а.с.78,79).

Заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Справу розглянуто відповідно до статті 372 ЦПК у відсутності її учасників.

Вирішуючи питання про порушення прав ОСОБА_4 судовим рішенням за позовом ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає апеляційному розгляду, а судове рішення перегляду, виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини 1 статті 352 ЦПК, особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права апеляційного оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків цієї особи.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, особа, не залучена до участі у справі, повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо з судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її: (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом є апелянт, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Таку правову позицію щодо застосування правил частини 1 статті 352 ЦПК містить постанова Верховного Суду (КЦС) від 29 жовтня 2020 року у справі №200/6831/18.

Це питання має вирішуватись апеляційним судом, виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення.

Так, з матеріалів цивільної справи вбачається, що 29 січня 2020 року між позивачем ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, укладено договір позики на суму 920 000 грн. зі строком повернення до 25 жовтня 2021 року.

Того ж дня 29 січня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на забезпечення зобов`язань за договором позики укладено договір застави автомобіля марки «TOYOTA», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 17 грудня 2019 року.

Обтяження рухомого майна в Державному реєстрі обтяжень не зареєстроване.

Отже, предметом позову, заявленого ОСОБА_1 , є зобов`язання за договором позики, забезпеченого заставою, що регулюється правилами статті 1046,1049, 589 ЦК та Законом «Про заставу».

Дійсність договорів позики та застави сторони або треті особи не оспорювали.

Відповідно до статті 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Учасником цих правовідносин, тобто відносин за договором позики та застави від 29 січня 2020 року, апелянт ОСОБА_4 не являється.

Водночас, з матеріалів, доданих апелянтом ОСОБА_4 до апеляційної скарги, вбачається наступне.

Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 13 лютого 2017 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто 2091794,40 грн. за договором позики та судові витрати.

27 липня 2017 року судом видано виконавчий лист.

6 лютого 2020 року приватним виконавцем відкрито виконавче провадження ВП№61186699 щодо примусового виконання рішення суду.

11 лютого 2020 року приватним виконавцем накладено арешт на майно боржника ОСОБА_3 , а саме автомобіль марки «TOYOTA», модель HILUX, тип загальний вантажний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Оскаржуючи судове рішення за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 посилається на те, що суд, в порушення статей 12, 21, 38 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», статті 51 Закону «Про виконавче провадження» не встановив публічне зареєстроване обтяження спірного майна (арешт, накладений виконавцем), не дав оцінку нечинності незареєстрованого приватного обтяження (застави) перед третіми особами та відсутності пріоритету у ОСОБА_3 на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна.

Відповідно до частин 2, статті 12 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у відносинах з третіми особами чинності обтяженню надає реєстрація. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом.

За правилами частини 3 статті 38 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо рухоме майно, яке є предметом публічного обтяження, є також предметом інших обтяжень, задоволення прав обтяжувача за публічним обтяженням або особи, на користь якої встановлено публічне обтяження, здійснюється в черговості згідно з пріоритетом публічного обтяження.

Правила статті 51 Закону «Про виконавче провадження» регулює питання щодо звернення стягнення на заставлене майно та передбачає, що д ля задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; наявна письмова згода заставодержателя.

Отже, зазначені норми регулюють правовідносини, що виникають на стадії виконання при визначенні пріоритету (переважного права) одного обтяжувача відносно пріоритету іншого обтяжувача на отримання задоволення своїх прав чи вимог щодо одного й того ж рухомого майна.

Визначення пріоритету публічного обтяження (арешту), що встановлений в інтересах ОСОБА_4 , відносно пріоритету забезпечувального обтяження (застави) в інтересах ОСОБА_1 , тобто спір між обтяжувачами про пріоритет, виходить за межі предмету позову про звернення стягнення на предмет застави.

При цьому судове рішення ані в мотивувальній, ані в резолютивній частині не містить будь-яких висновків щодо прав та обов`язків ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 також посилається не на факт порушення його матеріальних прав оскаржуваним рішенням, а на можливе (ймовірне) ускладнення виконання рішення Херсонського міського суду, за яким він є стягувачем.

Арешт, як і застава не встановлюють речових прав на майно, а є лише обтяженнями.

До того ж, відповідно до положень статей 589, 590 ЦК наявність або відсутність будь-якого іншого обтяження не є умовою для звернення стягнення на предмет застави або відмови в цьому.

Отже, встановлені обставини свідчать про те, що оскаржуване рішення безпосередньо не стосується прав, інтересів та обов`язків ОСОБА_4 .

Судом не вирішувався спір про право у тих правовідносинах (пріоритет обтяжень), учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом був апелянт. Рішення не містить судження про права та обов`язки цієї особи у правовідносинах, які згодом виникнуть на стадії виконання.

Наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет застави не перешкоджає виконанню судового рішення від 13 лютого 2017 року та не створює перешкоди апелянту у судовому захисті пріоритету публічного обтяження (арешту) у разі його порушення при примусовому виконанні.

За таких обставин твердження ОСОБА_4 про порушення його прав судовим рішенням є передчасним.

Аналогічний підхід до вирішення питання щодо порушення судовим рішенням прав осіб, які не були залучені до справи, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі №504/2457/15ц.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 не може вважатись порушенням принципу доступу до правосуддя та права на судовий захист, що передбачено, поряд з процесуальними нормами, статтею 129 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Скасування судового рішення, на чому наполягає апелянт, яким права та обов`язки апелянта не вирішувались, не є ефективним способом захисту його прав, а його пріоритетне право на задоволення вимог за рахунок спірного майна не може бути розглянутим в межах позову ОСОБА_3 .

Отже, відкривши апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_4 на виконання вимог процесуального законодавства, перевіривши доводи апеляційної скарги та не встановивши порушень судовим рішенням прав, свобод, інтересів та обов`язків апелянта на цій стадії, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність закриття апеляційного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону «Про судовий збір» закриття провадження у справі, в тому числі апеляційного провадження, є підставою для повернення сплаченого апелянтом судового збору при подачі апеляційної скарги.

Керуючись пунктом 3 частини 1 статті 362 ЦПК, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2021 року - закрити.

Повернути ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 14250 грн. на підставі платіжного доручення №10413879 від 31 січня 2022 року.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

повну постанову складено 30 червня 2022 року