ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1166/22 Справа № 202/3587/18 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, ОСОБА_4 , про визнання договору дарування недійсним внаслідок його удаваності, визнання укладеним договору купівлі - продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з 18 червня 2010 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , під час якого 10 квітня 2012 року придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Вказувала, що лише 02 лютого 2018 року дізналась, що придбана ними нерухомість набута ОСОБА_2 у власність не за договором купівлі-продажу, а на підставі договору дарування, укладеного з ОСОБА_3 .

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 просила суд визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 й посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстраційним №1603, удаваним правочином; визнати, що 10 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ; а також визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та провести поділ цієї квартири, визнавши за нею право власності на 1/2 її частину.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 лютого 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення заявлених нею позовних вимог у повному обсязі.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 лютого 2020 року без змін.

Постановою Верховного Суду від 25 жовтня 2021 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_3 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18 червня 2010 року.

10 квітня 2012 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., за яким ОСОБА_2 набув у власність зазначене нерухоме майно.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивачка посилалась на те, що договір дарування є удаваним правочином та укладався з метою приховати договір купівлі-продажу нерухомого майна.

Відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою, п`ятою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У відповідності до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

При цьому позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 насправді мали на меті укласти договір купівлі-продажу, так як укладенню договору дарування передувало те, що їх родина Конвай дізнались про продаж квартири та мала намір її придбати, давши завдаток 300 доларів та позичивши частину грошових коштів на її придбання.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи та безпідставно залишив її вимоги без задоволення. Водночас, посилалася на те, що договір дарування є удаваним правочином та укладався з метою приховати договір купівлі-продажу нерухомого майна. При цьому, зазначила, що в рамках розгляду даної справи було призначено комплексну судово-почеркознавчу експертизу документів, розписок, втім, не здійснивши оплату за проведення даної експертизи, відповідач ухилився від її проведення, а тому дані розписки є такими, що підтверджують факт отримання грошових коштів саме для купівлі спірної квартири. Також наполягала на тому, що вона довела свої позовні вимоги, в той час коли відповідачі їх не спростували.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції були вжиті всі процесуальні заходи в межах ЦПК України на встановлення у повному обсязі фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення.

Так, згідно пояснень відповідача ОСОБА_3 , викладених у тому числі нею в касаційній скарзі по даній справі, інформація, викладена у нотаріально посвідченій заяві від її імені (том 1 а.с.184), відповідно до змісту якої вона 10 квітня 2012 року уклала з ОСОБА_2 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , не відповідає дійсності. При цьому, ОСОБА_3 вказувала, що їй на праві власності належала спірна квартира та вирішивши її продати, вона звернулася до рієлтора, яка розмістила оголошення в мережі Інтернет і невдовзі повідомила, що ОСОБА_2 має намір придбати квартиру. Оскільки квартира покупців влаштовувала, сторони домовилися про укладання угоди. Також ОСОБА_3 зазначила, що ОСОБА_2 попросив укласти не договір купівлі-продажу, а договір дарування, на що вона погодилася після отримання повної суми за продаж квартири.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що він за власні кошти побудував будинок АДРЕСА_2 , який поділив на певну кількість квартир, право власності на які за рішенням суду було зареєстровано на ряд фізичних осіб, зокрема, за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 . Вказував, що дану квартиру він вирішив подарувати ОСОБА_2 , про що повідомив ОСОБА_3 , у зв`язку із чим остання в приміщенні нотаріальної контори уклала із ОСОБА_2 договір дарування. При цьому зазначив, що разом з ОСОБА_2 вели спільну діяльність, а саме ОСОБА_2 займався різними металоконструкціями та інсталяціями, робив власними коштами оздоблення квартири АДРЕСА_4 , 3-го поверху та ремонт цього будинку. Крім того, ОСОБА_5 зазначив, що сторони оспорюваного договору до його укладення між собою не були знайомі.

Свідок ОСОБА_6 пояснив, що є чоловіком відповідачки ОСОБА_3 та був присутнім під час укладення оспорюваного правочину, який, на його думку, був саме договором купівлі-продажу, оскільки він особисто отримав від ОСОБА_2 грошові кошти за продаж спірної квартири у розмірі 94 000 доларів США. У судовому засіданні на запитання суду, також зазначив, що спірна квартира належала на праві власності його дружині, оскільки ОСОБА_3 придбала земельну ділянку на якій ОСОБА_5 було побудовано нерухомість, а саме будинок АДРЕСА_2 .

На підтвердження позовних вимог в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя позивачкою було додано до позовної заяви копії розписок про отримання в борг від ОСОБА_7 і ОСОБА_8 грошових коштів для придбання квартири у розмірі 40 000 доларів США і 25 000 доларів США відповідно (том 1 а.с.21, 22).

Однак, суд першої інстанції не прийняв зазначене до уваги, посилаючись на те, що копії розписок не підтверджують придбання спірної квартири за грошові кошти, нібито отримані позивачем в борг, і не є належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст.77-79 КПК України.

З метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду даного спору, по справі також неодноразово оголошувалася перерва, зокрема, для надання відповідачам можливості спростувати правомірність заявлених позивачкою позовних вимог.

Разом з тим, інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення саме договору дарування спірної квартири між сторонами, які у свою чергу не перебували в родинних чи дружних відносинах, апеляційним судом не встановлено, а відповідач ОСОБА_2 та свідок ОСОБА_5 на запитання суду не змогли пояснити мотиви здійснення ОСОБА_3 безоплатного відчуження належного їй нерухомого майна незнайомій особі ОСОБА_2 .

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що 15 червня 2022 року відповідач ОСОБА_2 та його представник, подавши заяву про відкладення розгляду справи, до суду, для участі в судових дебатах, не з`явилися, тоді як дата та час наступного судового засідання погоджувалася з учасниками процесу, згідно протоколу судового засідання від 08 червня 2022 року, й будь-які заперечення були відсутні.

Отже, заслухавши пояснення сторін та покази свідків, дослідивши наявні в матеріалах даної справи докази, як кожен окремо, так і їх взаємний зв`язок у сукупності, колегія суддів вбачає наявність підстав для визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 10 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 й посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстраційним №1603, удаваним правочином, оскільки насправді сторони мали на меті досягнення правових наслідків, характерних для договору купівлі-продажу, адже ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 , за власні кошти надавав послуги ОСОБА_5 з оздоблення квартири АДРЕСА_4 , 3-го поверху та ремонту зазначеного будинку, що у свою чергу свідчить про його оплатність.

Водночас, колегія суддів бере до уваги, що факт передачі коштів за спірну квартиру в суді підтвердив ОСОБА_6 , будучи допитаним в якості свідка.

З врахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивача визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , договором купівлі-продажу підлягають до задоволення.

Також, за вищенаведених обставин в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділу, з наступних підстав.

Норми статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (стаття 368 ЦК України).

Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, від 7 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 509/2669/15-ц (№ 61-14636св18).

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає за необхідне визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірної квартири, оскільки право власності на квартиру ОСОБА_2 набуте під час перебування у шлюбі.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні, а відповідачем ОСОБА_2 не надано доказів необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя.

Посилання ОСОБА_2 щодо необхідності застосування строку позовної давності до заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, колегія суддів вважає неспроможними з огляду на таке.

Так, у ч.2 ст.72 СК України та п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Суд касаційної інстанції зауважив, що неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності, а визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Аналогічні висновки зроблені у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15, а також постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №759/12058/15-ц, від 21 березня 2018 року у справі №576/2447/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі №584/1319/16-ц.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що ОСОБА_1 лише 02 лютого 2018 року дізналась про порушення свого права власності, при цьому, на момент пред`явлення даного позову ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , колегія суддів дійшла висновку про дотримання позивачкою строку позовної давності при зверненні до суду з позовом.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, адже на викладене вище суд першої інстанції належної уваги не звернув та у повному обсязі обставини справи не встановив, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню, на підставі ст.376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про задоволення даного позову в повному обсязі.

Водночас, згідно вимог ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір, сплачений нею при пред`явлені даного позову у сумі 11 276, 80 грн (том 1 а.с. 8, 47, 60, 61, 62) та за подання до суду апеляційної скарги у цій справі в сумі 13 215, 00 грн (том 2 а.с.52), що у загальному розмірі становить 24 491, 80 грн, тобто, по 12 245, 90 грн з кожного.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, ОСОБА_4 , про визнання договору дарування недійсним внаслідок його удаваності, визнання укладеним договору купівлі - продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна задовольнити.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 й посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною за реєстраційним №1603, удаваним правочином.

Визнати, що 10 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 96,9 кв.м., житловою площею 24,8 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Здійснити поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі по 21 055 (двадцять одна тисяча п`ятдесят п`ять) грн 90 коп з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова