Справа № 932/1251/22
Провадження № 2/932/417/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кондрашова І.А.,

за участю секретаря судового засідання Мотуз Я.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , про стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.09.1997 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 06.09.1997 року, серія НОМЕР_1 , яке видано відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис № 678.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: повнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З квітня 2013 року подружжя припинило шлюбні відносини, та почали проживати окремо. Так, позивач з дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Неповнолітня дитина ОСОБА_4 перебуває на одноособовому утриманні позивача. Відповідач не приймає участі в житті дитини, будь-якої матеріальної допомоги не надає, самоусунувся від покладеного на нього батьківського обов`язку утримувати та виховувати дітей. Посилаючись на викладене, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2022 року відкрито провадження по справі.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити.

Відповідач позов визнав повністю, проти його задоволення не заперечував.

Суд у відповідності до положень ст. ст. 206, 207 ЦПК України вважає можливим ухвалити рішення по суті позовних вимог в підготовчому засіданні.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який укладено 06 вересня 1997 року (актовий запис № 678) у відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська, що видно зі свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 .

Від шлюбу мають двох дітей: повнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2014 року по справі № 200/13808/13 шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 розірвано.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2014 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову про розірвання шлюбу.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що сторони не припиняли шлюбні відносини, продовжують проживати спільно однією сім`єю та виховують спільних дітей.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 11 ЗУ "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. При визначенні розміру аліментів суд враховує вимоги щодо мінімального розміру аліментів, який не може бути менший ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ч. 2 ст. 182 СК України.

Отже, відповідач дійсно повинен брати участь в утриманні дитини та надавати їй матеріальну допомогу.

Між тим, Верховний Суд у Постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 723/826/19 наголосив, що дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Не допускаються також дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

Під час розгляду даної справи у суду виникли об`єктивні сумніви, що між сторонами дійсно існує спір, оскільки поведінка відповідача, визнання ним позову та відношення до дружини та до дітей, свідчить про те, що останні не втратили почуттів, та фактично продовжують вести спільне господарство та проживати однією сім`єю. Шлюб між сторонами наразі не розірвано. Тому доводи позивача, що відповідач не приймає участі в утриманні дитини, є сумнівними, і суд не приймає їх до уваги.

Факт окремого проживання дружини не є безумовним доказом того, що відповідач не приймає участі в утриманні доньки, оскільки ведення спільного господарства є можливим навіть якщо сторони проживають окремо, тобто місце проживання не є вирішальним для сімейних та майнових відносин між подружжям.

З матеріалів справи встановлено, що позивач і відповідач зареєстровані за однією адресою, а договір оренди, який наданий позивачем в підтвердження факту окремого проживання, не є належним доказом того, що відповідач ухиляється від надання матеріальної допомоги, тим паче, що такий договір укладений на 10 років - до 2027 року, що не відповідає практиці укладання договорів оренди житла у м. Дніпрі, оскільки зазвичай орендодавець укладає договір на 1 рік, а потім умови договору переглядаються, зокрема, збільшується орендна плата. Отже, цей договір оренди суд вважає номінальним.

Як убачається з інформації про реєстрацію місця проживання дітей, доньки зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . Так само і позивач зареєстрована за вказаною адресою.

В судовому засіданні відповідач повідомив, що він визнає позовні вимоги повністю. Однак суд вважає, що визнання позову повинно бути добровільним та відповідати внутрішній волі відповідача, а також не порушувати прав та інтересів інших заінтересованих осіб. Суд вважає, що поведінка відповідача є нетиповою для такої категорії справ як стягнення аліментів, тому визнання позову суд не приймає, та вважає, що відповідач діє недобросовісно.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за різними ознаками (частина перша та друга статті 24 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Отже, сторона, яка посилається на ті, чи інші обставини, повинна навести докази, на підставі яких суд може отримати достовірні відомості про фактичні обставини справи. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд вважає, що позивач не довела належними та допустимими доказами, що неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , повністю перебуває на її утриманні, а відповідач не надає дружині будь-якої матеріальної допомоги.

Проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства унеможливлює стягнення аліментів з батька. Такі схеми використовуються лише для ухилення від сплати аліментів на інших дітей та ухилення від виконання цивільно-правових зобов`язань одним із подружжя.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Гарантоване ст. 55 Конституції України право на судовий захист можливо лише у разі його порушення, тому вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися конкретного індивідуального права або інтересу особи, яка стверджує про його порушення, а право конкретизоване у законах та інших нормативних актах України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що між сторонами на даний час відсутній реальний спір з приводу стягнення аліментів, а суд може захистити лише порушені, невизнані чи оспорювані права та інтереси особи. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому у їх задоволенні належить відмовити.

В силу ст. 141 ЦПК України судовий збір не стягується з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258, 259, 261, 263-265, 268, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ), про стягнення аліментів, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів із дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів з дня його проголошення, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя Ігор КОНДРАШОВ