Номер провадження: 22-ц/813/1959/22
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Поворозко І.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державна казначейська служба України,

відповідач Одеська обласна прокуратура,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2020 року у складі судді Свяченої Ю.Б.,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Державної казначейської служби України та Прокуратури Одеської області про стягнення шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, в якій, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з Державного бюджету України на його користь: 264 528,94 грн майнової шкоди у вигляді втраченого заробітку внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування; 3 000 000,00 грн заподіяної моральної шкоди; 195 000,00 грн заподіяної майнової шкоди у вигляді суми, сплаченої за надання юридичної допомоги.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що стосовно нього та ОСОБА_2 24.09.2012 було порушено кримінальну справу, за ознаками складу злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. 28.09.2012 вказана кримінальна справа прийнята до провадження слідчим з ОВС відділу розслідування злочинів, пов`язаних з корупційними діяннями, Прокуратури Одеської області Климович Ф.С. 28.09.2012 позивача було затримано в порядку ст. 115 КПК (у редакції закону від 12.08.2012, №5064-VI), про що складений протокол затримання. 29.09.2012 після пред`явлення обвинувачення за ч.3 ст.368 КК України, постановою Приморського районного суду м. Одеси строк затримання було продовжено до 7 діб. 04.10.2012 постановою Приморського районного суду м. Одеси обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту. Постановою апеляційного суду Одеської області від 09.10.2012 апеляційну скаргу задоволено, постанову Приморського районного суду м. Одеси скасовано та обрано запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 50000,00 грн. 09.10.2012 позивача було повторно затримано в порядку ст.ст.106,115 КПК України, про що складено відповідний протокол. 10.10.2012 ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі продовжено строк його затримання до 12.10.2012. Постановою Приморського районного суду м. Одеси 12.10.2012 змінено запобіжний захід, обраний до позивача із застави на тримання під вартою. 18.10.2012 апеляційний суд Одеської області залишив апеляційні скарги захисників Чабана О.Я. без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12.10.2012 без змін. 26.11.2012 ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси продовжено строки тримання під вартою позивачу до 28.12.2012 з визначенням розміру застави - у 50 000,00 грн. 27.11.2012 ОСОБА_3 внесено заставу на рахунок Територіального управління ДСАУ у Одеській області відповідно до ухвали Приморського районного суду м. Одеси. 28.11.2012 позивач був звільнений з Одеського слідчого ізолятора УДПтС в Одеській області. 16.04.2015 вироком Приморського районного суду м. Одеси його було виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України за недоведеністю його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. 07.07.2015 ухвалою апеляційного суду Одеської області вирок Приморського районного суду м. Одеси від 16.04.2015 залишено без змін. 29.03.2016 ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ частково задоволено вимоги касаційних скарг прокурора та захисника Неурова Є.В., скасовано ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07.07.2015 та призначено новий розгляд справ у суді апеляційної інстанції. 02.08.2016 апеляційний суд Одеської області постановив ухвалу про скасування вироку місцевого суду в частині визнання винуватим ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 190 КК України, кримінальне провадження в цій частині закрив. 12.02.2019 постановою Верховного Суду касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Приморського районного суду міста Одеси від 16.04.2015 та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02.08.2016 залишено без змін. З урахуванням вищевикладеного позивач зазначив, що вироком Приморського районного суду м. Одеси від 16.04.2015 його виправдано у вчинені кримінального правопорушення на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України за недоведеністю його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, тому він незаконно перебував під слідством з 28.09.2012 по 12.02.2019, у зв`язку з чим отримав право на відшкодування шкоди, завданої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, у зв`язку з нанесенням йому моральної шкоди, завданої в результаті пережитих фізичних та моральних страждань, порушення усталених соціальних зв`язків, а також матеріальної шкоди у вигляді втраченого доходу і понесених позивачем витрат на оплату правової допомоги адвокатів, що здійснювали його захист від обвинувачення.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.10.2020 позовні вимоги задоволено.Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 264 528,94 грн матеріальної шкоди у вигляді втраченого позивачем заробітку внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, моральну шкоду в розмірі 3 000 000 грн, що була завдана внаслідок незаконних дій органів дізнання та досудового слідства, матеріальну шкоду у сумі 195 000 грн пов`язаної з витратами на професійну правничу допомогу. Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь держави судовий збір у розмірі 9 605 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, Одеська обласна прокуратура звернулася з апеляційною скаргою та просила суд скасувати його, ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач перебував під слідством та судом 6 років 4 місяці та 18 днів (76 місяців та 18 днів) з 24.09.2012 по 12.02.2019, а тому у нього виникло право ставити питання про відшкодування моральної шкоди на підставі ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суді», а також постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Мінімальний місячний розмір заробітної плати з 1 січня 2020 року складає 4723 грн., що встановлено ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Тож, сума моральної шкоди, про відшкодування якої вправі ставити питання позивач, може становити 361 782 грн. (4723 грн. * 76 міс. 18 днів). Водночас, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування в тому розмірі, який заявлено позивачем, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності з наданням відповідних доказів щодо розміру заподіяної шкоди. Висновок експерта носить рекомендаційний характер, а тому при вирішенні питання про визначення розміру компенсації моральної шкоди, суд має виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності з урахуванням інших доказів у справі. Окрім цього з висновку вбачається, що в частині щодо визначення орієнтовного (можливого) розміру компенсації моральної шкоди, він має ймовірний характер, остаточне рішення по цьому питанню є прерогативою суду (аркуш 9 висновку №9455). Відшкодовуючи позивачу середній заробіток у розмірі 264 528,94 грн., судом не зазначено допустимих доказів, якими підтверджується такий розмір відшкодування, зокрема довідки про середню заробітну плату ОСОБА_1 за останні два місяці перед звільненням. Проте позивачем до суду надано довідку про доходи від 02.04.2019 №117, у якій зазначено дохід останнього у період з січня 2012 по жовтень 2012 року, яка не відповідає вимогам Порядку та за своєю суттю не є довідкою про середній заробіток позивача. Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь витрат за послуги адвоката у кримінальному провадженні є необґрунтованими та непідтвердженими належними та допустимими доказами, оскільки ним не надано доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, документів, що підтверджують вартість наданих послуг або витрат адвоката. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

09.04.2021 від Державної казначейської служби України надійшли письмові пояснення у справі.

29.04.2021 ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу та просив суд рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що загальний строк перебування позивача під слідством і судом складає 77 місяців, тобто, з урахуванням вимог ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», останній має безумовне право вимоги на відшкодування моральної шкоди, завданої йому незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, у розмірі 385 000 грн (77 місяців під судом і слідством х 5000 грн - мінімальна заробітна плата в Україні, встановлена ст.8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» починаючи з 01.09.2020). Однак не зважаючи на встановлений законом мінімальний гарантований розмір відшкодування моральної шкоди, суд, з урахуванням наданого позивачем висновку психологічної експертизи від 28.01.2020, дійшов висновку про доцільність стягнення моральної шкоди у заявленому позивачем розмірі 3 000 000,00 грн. Судом також стягнуто майнову шкоду в розмірі 264 528,94 грн, яка виразилась у недоотриманні заробітної плати у зв`язку з незаконним відстороненням від посади та 195 000,00 грн понесених витратах на правову допомогу.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, рішення таким вимогам не відповідає, задоволення вимог про відшкодування майнової шкоди та витрат на правову допомогу не вмотивоване, ухвалено без урахування всіх обставин справи, в частині стягнення моральної шкоди висновки носять суперечливий характер, що надало право піддавати сумніву в апеляційній скарзі обґрунтованість висновків.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 24.09.2012 старшим слідчим прокуратури м. Одеси порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за ознаками складу злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

28.09.2012 вказана кримінальна справа прийнята до провадження слідчим із ОВС відділу розслідування злочинів, пов`язаних з корупційними діяннями, прокуратури Одеської області Климович Ф.С.

28.09.2012 ОСОБА_1 затримано в порядку статті 115 КПК України (у редакції закону від 12.08.2012, №5064-VI), про що складений протокол затримання.

29.09.2012 після пред`явлення позивачу обвинувачення за ч.3 ст.368 КК України, постановою Приморського районного суду м. Одеси строк затримання позивача було продовжено до 7 діб.

04.10.2012 постановою Приморського районного суду м. Одеси у справі стосовно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту.

09.10.2012 апеляційним судом Одеської області прийнято постанову, якою задоволено апеляційну скаргу захисників Чабана О.Я. Звільнено позивача з-під варти; обрано запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 50 000,00 грн.

09.10.2012 ОСОБА_1 повторно затримано в порядку ст.ст.106,115 КПК України, про що складено відповідний протокол.

10.10.2012 ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі продовжено строк затримання ОСОБА_1 до 12.10.2012.

12.10.2012 постановою Приморського районного суду м. Одеси змінено запобіжний захід, обраний до позивача з застави на тримання під вартою.

18.10.2012 апеляційний суд Одеської області залишив апеляційні скарги захисників Чабана О.Я. без задоволення, а постанову Приморського районного суду м. Одеси від 12.10.2012 без змін.

26.11.2012 ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси продовжено строки тримання під вартою позивачу до 28.12.2012 з визначенням розміру застави у 50 000,00 грн.

27.11.2012 ОСОБА_3 внесено заставу на рахунок Територіального управління ДСАУ у Одеській області відповідно до ухвали Приморського районного суду м. Одеси.

28.11.2012 позивача звільнено з Одеського слідчого ізолятора УДПтС в Одеській області.

16.04.2015 вироком Приморського районного суду м. Одеси позивача виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України за недоведеністю його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

07.07.2015 ухвалою апеляційного суду Одеської області вирок Приморського районного суду м. Одеси від 16.04.2015 залишено без змін.

29.03.2016 ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ частково задоволено вимоги касаційних скарг прокурора та захисника Неурова Є.В., скасовано ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07.07.2015 та призначено новий розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

02.08.2016 апеляційний суд Одеської області постановив ухвалу про скасування вироку місцевого суду в частині визнання винуватим ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 190 КК, кримінальне провадження в цій частині закрив.

12.02.2019 постановою Верховного Суду касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Приморського районного суду міста Одеси від 16.04.2015 та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02.08.2016 без змін.

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зазначає, що внаслідок необґрунтованого кримінального переслідування, яке виразилось у незаконному порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_1 , незаконному пред`явленні обвинувачення, взятті і триманні під вартою 61 день, та перебуваючи під слідством і судом з 28.09.2012 по 12.09.2019, що загалом становить 77 місяців, йому завдана моральна шкода, яку останній визначив у розмірі 3000000 грн.

Відповідно до Висновку експерта N9455 за результатами психологічного дослідження від 28.01.2020, складеного експертом ТОВ "Незалежний інститут судових експертиз" Алікіною Н.В. на підставі заяви ОСОБА_1 , про проведення психологічного дослідження та надання висновку експерта з питань щодо запобігання особі страждань (моральної шкоди) внаслідок неправомірного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконне перебування під слідством та судом протягом періоду часу з 28.09.2012 по 12.02.2019 (6 років, 4 місяці і 15 днів) є психотравмуючими обставинами життя для ОСОБА_1 , що завдало страждання (моральну шкоду). Орієнтовний можливий розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання становить 720 МЗП.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких відокремлено посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" передбачено, що відповідно до цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду").

Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону).

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі N686/23731/15-ц (провадження N 14-298цс18) зроблено висновок, що "…моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості…".

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі N236/893/17 (провадження N 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі N754/8730/19 (провадження N61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі N638/509/19 (провадження N 61-7643св20).

З урахуванням положень ч. 3 ст. 254 ЦК України, а також того, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» обчислення розміру моральної шкоди провадиться виходячи саме із кількості місяців, врахуванню судом підлягає кількість повних місяців перебування позивача під слідством та судом.

Визначаючи строк перебування ОСОБА_1 під слідством і судом, суд першої інстанції правильно вважав, що його початком є 28.09.2012. Проте, вважав, що останнім днем перебування ОСОБА_1 під слідством і судом є 12.09.2019 - дата прийняття Верховним Судом постанови від 12.02.2019 про залишення без змін вироку Приморського районного суду м. Одеси від 16.04.2015 та ухвали апеляційного суду Одеської області від 02.08.2016.

Однак суд не врахував, що правильним останнім днем є день набрання законної сили виправдувальним вироком, який у цій справі набрав законної сили разом з постановленням ухвали апеляційного суду Одеської області від 02.08.2016 про залишення цього вироку відносно ОСОБА_1 без змін.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Враховуючи наведене, особа перебуває під слідством чи судом до набрання законної сили виправдувальним вироком або судовим рішенням, яким закрито провадження, а не до завершення його перегляду судом касаційної інстанції.

Отже, суд дійшов помилкового висновку, що строк розгляду справи судом касаційної інстанції входить у період перебування особи під слідством та судом.

Так як вирок Приморського районного суду м. Одеси від 16.04.2015, яким ОСОБА_1 виправдано у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02.08.2016 був залишений без змін, то саме із вказаної дати (з дня набрання вироком законної сили) позивач вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень у правах, а кримінальне переслідування відносно нього - завершеним.

Схожих за змістом висновків щодо кінцевої дати перебування особи під слідством і судом дійшов Верховний Суд у постановах від 12 лютого 2020 року у справі N295/692/17 (провадження N61-7534св18), від 13 серпня 2020 року у справі N607/10144/18 (провадження N61-1394св19).

Таким чином, період перебування позивача під слідством і судом складає не 77 місяців місяців (з 28.09.2012 по 12.09.2019), як помилково зазначено судом першої інстанції, а правильним слід вважати період з 28.09.2012 по 02.08.2016, тобто 46 місяців.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.9 постанови від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Враховуючи, що станом на час ухвалення судом рішення мінімальна заробітна плата для розрахунку становила 5000 грн та за період часу перебування позивача під слідством 46 місяців, розмір моральної шкоди становить 230 000 грн. (з розрахунку 5000 грн х 46 місяців = 230 000 грн., де 5000 грн мінімальна заробітна плата станом на час розгляду справи, 46 місяців строк перебування позивача під слідством та судом).

В абзаці 2 п.14 постанови Пленум Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 судам роз`яснено про те, що розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Отже, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд повинен встановити розмір шкоди згідно з вимогами ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а якщо є підстави для стягнення шкоди у більшому розмірі, повинен обґрунтувати такий розмір шкоди, але з обов`язковим виконанням наведеної норми права.

Слід зазначити, що позивачем у встановленому законом порядку було доведено завдання йому моральної шкоди, оскільки по кримінальному провадженні за обвинуваченням позивача було винесено виправдовувальний вирок.

Згідно з п. 9 вказаної вище постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Аналогічні правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі N 383/596/15.

Таким чином, визначаючи конкретну суму компенсації за завдану моральну шкоду, слід визначити також чинники, які підлягають врахуванню під час визначення розміру відшкодування, а саме негативні наслідки, які продовжувалися для заявника під час тривалого часу перебування його під слідством та судом.

Такими чинниками відповідно до матеріалів справи є: в період стаціонарного лікування був затриманий, разом з тим продовжував хворіти; перебував 61 день під вартою; загальний період незаконного притягнення заявника до кримінальної відповідальності тривав 6 років та 4 місяці; за наявності кримінального провадження ОСОБА_1 було звільнено з посади за порушення присяги Державного службовця, постраждала його ділова репутація.

Разом з тим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі N752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

За такого розмір моральної шкоди з урахуванням характеру і обсягу страждань, яких зазнав заявник, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступеня зниження престижу, репутації, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, а також з врахуванням вимоги розумності і справедливості, слід визначити на рівні 350 000 грн.

Висновок експерта, наданий позивачем суду та який покладений в основу оскаржуваного рішення, апеляційний суд не приймає до уваги з огляду на те, що в ньому зазначено орієнтовний можливий розмір грошової компенсації за завдану моральну шкоду загалом, проте не вказано розміру та ступенів тяжкості за кожну із незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, суду, яку завдано позивачу.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції мав керуватись положеннями ст. 23, 1176 ЦК України, ст. 1, 2, 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" та практики Верховного Суду.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 3000000 грн.

Неможна погодитися з висновком суду про існування підстав для відшкодування заробітку, втраченого внаслідок незаконних дій.

Відповідно до пунктів 1, 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Частиною 1 ст. 4 Законупередбачено, що розмір сум, які зазначені в п. 1 ст. 3 Законуі підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Згідно з абз. 2 п. 8 Положення про застосування вказаного Закону, затвердженого Наказом Міністерства юстиції Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 №6/5/3/41, розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Вирішуючи питання відшкодування заробітку, втраченого позивачем внаслідок незаконних дій, суд виходив з того, що з врахуванням дати звільнення позивача 01.10.2012 та часу поновлення його на роботі 08.06.2015, з якого обраховується період неодержання останнім доходу та його втрата у зв`язку із наявністю факту кримінальної справи щодо нього, - строк незаконного звільнення складає 31 місяць, та зокрема 793 робочих дні, тому сума втраченого заробітку за такий період дорівнює 264 528,94 грн.

Проте, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2013 року у справі №815/6039/13-а, яка набрала законної сили, скасовано наказ Державної митної служби України від 27.09.2012 №1889-к в частині припинення з 01.10.2012 перебування позивача на державній службі, зобов`язано Міністерство доходів і зборів України поновити ОСОБА_1 на посаді начальника митного поста «Одеса-Вантажний» Південної митниці ДМС України, стягнуто з Південної митниці Міндоходів за період з 01.10.2012 по день поновлення на посаді ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу не більш ніж за один рік з дати звільнення.

В частині поновлення на роботі ОСОБА_1 допущене негайне виконання рішення суду.

Отже, з часу вирішення судом про поновлення ОСОБА_1 на роботі його право на отримання заробітної плати є поновленим, відтак стягнення втраченого заробітку в порядку застосування вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» унеможливлене.

Доводи про те, що рішення суду тривалий час не виконувалося, і компенсація середнього заробітку не отримувалася, викладеного не спростовує, та такі обставини могли бути усунені в порядку вирішення питань щодо виконання рішення суду, в тому числі і шляхом пред`явлення вимог про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду.

Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, то в цій частині рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні вимог про відшкодування втраченого заробітку з мотивів та підстав, викладених вище.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги в частині того, що не всі витрати на правову допомогу можуть бути компенсовані, виходячи з наступного.

Позивачем додано договори про надання правової допомоги, укладені ним та ОСОБА_4 (дружиною позивача) в його інтересах, предметом яких є здійснення захисту позивача в рамках кримінальної справи (кримінального провадження). З адвокатським об`єднанням «Адвокатська фірма «Злагода» (контракт №34 від 24.09.2012, контракт №3 від 31.01.2013), а також докази сплати вартості наданих послуг такому об`єднанню у вигляді квитанцій до прибуткового касового ордеру №30 від 24.09.2012, №35 від 25.10.2012 та №40 від 17.11.2012р., №43 від 31.01.2013, №50 від 23.02.2013, №54 від 15.03.2013 та №58 від 20.04.2013 та актів прийому-передачі виконаних робіт від 29.01.2013 та від 23.04.2015. Також з адвокатами Черних О.В. (контракт №23 від 25.06.2015, контракт №29 від 29.01.2016, контракт №43 від 07.09.2016, контракт №35 від 07.04.2016, та квитанції до прибуткового касового ордеру №13 від 25.06.2015, №20 від 14.07.2015, №21 від 10.08.2015 та №2 від 07.09.2015, №3 від 29.01.2016, №4 від 06.02.2016 та №7 від 07.03.2016, №15 від 07.09.2016, №17 від 17.10.2016., №19 від 07.11.2016. та №21 від 09.12.2016, №9 від 07.04.2016, №9 від 07.05.2016., №11 від 07.06.2016. та №13 від 07.07.2016, а також акти прийому-передачі виконаних робіт від 07.09.2015, від 07.04.2016, від 12.02.2019 та з ОСОБА_5 (копія договору №14 від 19.10.2012, договору №5 від 22.01.2013, договору №18 від 13.06.2016, договору №35 від 15.12.2016, квитанціями до прибуткового касового ордеру №14 від 19.10.2012, №5 від 22.01.2013, №18 від 13.06.2016, №25 від 25.12.2016 та актами щодо виконання робіт по договору про надання правової допомоги від 18.01.2013, від 06.06.2016, від 20.12.2016.

Проте лише в частині з наданих договорів є умова про те, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначено у вигляді фіксованої суми та не залежить від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, саме тому відшкодуванню підлягають витрати в розмірі 110 000 грн за такими договорами, що підтверджено належними доказами.

При цьому суд виходить з того, що доводи апеляційної скарги про можливість їх зменшення через неспівмірність є безпідставними, оскільки відшкодування витрат відбувається в порядку застосування положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», який не передбачає підстави зменшення у разі їх підтвердження.

Решта договорів про надання правової допомоги, передбачає перелік різних форм допомоги та містять умову про те, що гонорар є винагородою адвоката за здійснення захисту, представництва інтересів клієнта, надання йому інших видів правової допомоги та визначається на умовах і в порядку зазначених в додатковій угоді. Додаткові угоди не долучені до справи, водночас такі обставини підлягають доведенню якщо є умовами договору, тому з підстав недоведеності вимоги про відшкодування витрат на суму 85000 грн задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2020 року в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, судових витрат, шкоди, пов`язаної з витратами на правову допомогу, змінити.

Позов ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, шкоди, пов`язаної з витратами на правову допомогу, задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди - 350 000 грн, на відшкодування шкоди, пов`язаної з витратами на правову допомогу - 110 000 грн.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2020 року в частині позовних вимог про стягнення майнової шкоди у вигляді втраченого заробітку скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури про стягнення майнової шкоди у вигляді втраченого заробітку відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 16.02.2022.

Головуючий:

Судді: