Справа № 462/7455/21 Головуючий у 1 інстанції: Мруць І.С.
Провадження № 22-ц/811/883/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 січня 2022 року ухвалене в складі судді Мруць І.С. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

встановив:

У жовтні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Вимоги обґрунтовувала тим, що з 20.09.2008 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. На час подання вказаного позову у провадженні Залізничного районного суду м. Львова розглядається справа №462/4957/21 про розірвання шлюбу між сторонами. Дітей у сторін немає, разом не проживають. Позивачка є інвалідом ІІ групи, її місячний дохід складає 1854, 00 грн. Вона хворіє міотичним астигматизмом обох очей, частковою атрофіїєю зорових нервів та ангіопатією сітківки. Зір на одне око відсутній, в іншому оці відмирає зоровий нерв, що у кінцевому випадку спричинить повну втрату зору. Зазначає, що потребує систематичного профілактичного лікування, а також зміни окулярів. Після сплати витрат на ліки, сума коштів, яка залишається на проживання, складає 1272,94 грн., що у розрахунку на день складає 42,43 грн. З врахуванням уточнення позовних вимог просила ухвалити рішення, яким стягувати з ОСОБА_2 на її утримання аліменти в розмірі 1/5 від його доходу щомісячно.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31 січня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивачка ОСОБА_1 оскаржила таке в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є помилкове та незаконне, як з причин неповноти встановлення обставин, які мають значення для справи, так і причин порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог покликається на те, що їй згідно медичної карти хворого від 30.08.2021 рекомендовано спостереження в офтальмолога 2 рази в рік, стаціонарне лікування 1 раз в рік. Проте, суд не встановив вартості необхідного стаціонарного лікування, що є значною обставиною у визначенні матеріального стану позивачки, який значно впливає на незабезпечення її прожиткового мінімуму, встановленого законом у контексті ч. 4 ст. 75 СК України.

При цьому, необхідність проведення стаціонарного лікування один раз у рік, продовжує людині нормальний спосіб життя, а відсутність такого лікування ставить її не тільки у психологічно важке та пригнічене становище, але і важке фізіологічне та викидає людину із суспільного життя.

Зазначає, що судом встановлено, що відповідач має можливість, хоча в неповній мірі покривати витрати колишній дружині на лікування, проте останній афішує своє небажання допомагати колишній дружині-інваліду ІІ групи, непрацездатної, з якою прожив 14 років.

Просить змінити рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 січня 2022 року та задовольнити позов ОСОБА_1 у повній мірі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є стягнення аліментів, розмір яких не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог.

Зокрема, обгрунтовуючи свою потребу у матеріальній допомозі, ОСОБА_1 зазначає, що потребує систематичного профілактичного лікування для того, щоб якнайдовше зберегти зір, який залишився, однак, позивачка не зазначає, у чому полягає лікування, необхідне у її випадку, чи забезпечується їй таке лікування під час планових госпіталізацій, чи скеровувалась вона для лікування у філію Центру регенеративної медицини, суму витрат, необхідних для такого лікування.

При цьому, суд встановив, що відповідач є особою працездатного віку, отримує дохід, критично оцінив доводи відповідача про те, що він на час подання відзиву у справі проживає у АДРЕСА_1 разом з батьками, оскільки на підтвердження таких обставин ним не подано належних доказів, а також останній не довів, що основним і постійним джерелом засобів до існування його батьків є допомога з його боку, оскільки копії повідомлень про сплату комунальних послуг не можуть бути підставою для встановлення таких обставин, а з копій фіскальних чеків неможливо встановити кому призначалися лікарські засоби та ким вони були придбані.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.09.2008, який зареєстрований міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, що стверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 6).

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08.11.2021 шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до копії довідки ЛВА-1 004466, виданої Залізничною міжрайонною МСЕК 02.03.1999, ОСОБА_4 встановлено ІІ групу інвалідності безтерміново. Висновок про умови та характер праці непрацездатна (а.с. 10).

Тобто інвалідність (непрацездатність), як медичний висновок, позивачці встановлена ще до її одруження із відповідачем, про що останньому було відомо, доказів та доводів протилежного останній не наводить.

Згідно із копією виписки із медичної карти хворого від 30.08.2021, ОСОБА_1 у зв`язку із основним захворюванням рекомендовано спостереження офтальмолога 2 рази в рік, стаціонарне лікування 1 раз в рік, непрацездатна (а.с. 11).

На підтвердження своїх доводів в цій частині позивачка подала копії рецепту на окуляри та чеку на купівлю таких на суму 3597,30 грн., копію направлення на госпіталізацію від 19.10.2021, перелік послуг з лікування із зазначенням цін, копії фіскальних чеків (а.с. 7-9, 12,58-65).

На підтвердження своїх доводів щодо інших витрат, ОСОБА_1 подала копії повідомлень про оплату житлово-комунальних послуг, копії документів щодо стану здоров`я свого батька ОСОБА_5 , якому встановлено першу групу інвалідності безтерміново (а.с. 66-76).

Із копії довідки про доходи № 4732 2672 0372 1763 від 07.10.2021 встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Залізничному об`єднаному управлінні ПФУ м.Львова в Львівській області і отримує соціальну пенсію. Сума пенсії за період з 01.04.2021 по 30.09.2021 складає 10 869 грн., іншими словами становить мінімальний прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність (а.с. 13).

В свою чергу, із копії довідки про доходи відповідача, ОСОБА_2 працює вантажником у ТзОВ «Молочна компанія «Галичина», загальна сума його доходу за період з 12.06.2021 по 30.11.2021 становить 33781,63 грн., тобто місячна заробітна плата складає 6080, 89 грн. (а.с. 37).

Звертаючись із позовними вимогами, ОСОБА_1 такі зводить до того, що є інвалідом ІІ групи безтерміново, отриманий нею дохід є недостатнім, оскільки потребує систематичного профілактичного лікування, після сплати витрат на ліки, сума коштів, яка залишається на проживання, складає 1272,94 грн., що у розрахунку на день складає 42,43 грн, тому просить стягнути з ОСОБА_2 на її утримання аліменти у розмірі 1/5 від його доходу щомісячно, з врахуванням того, що останній є здоровим, працює та може надавати відповідну допомогу.

Правовідносини щодо прав та обов`язків подружжя з утримання регулюються главою 9 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом (ч. 1 4 ст. 75 СК України).

Право на утримання після розірвання шлюбу регламентується ст. 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу; після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу; особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Якщо один із подружжя одержує аліменти у зв`язку з інвалідністю, сплата аліментів триває протягом строку інвалідності.

Частинами 1 і 3 ст. 80 СК України передбачено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу - якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення.

Таким чином, право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена доходом у розмірі прожиткового мінімуму.

Крім того, умовою виникнення права на отримання аліментів від другого із подружжя також є можливість останнього надавати таку матеріальну допомогу.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17, який узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, а також підтриманий у практиці Верховного Суду, зокрема, у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 401/1222/18.

Звернувшись з відповідним позовом, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» визначено на 2021 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня - 1934 гривні, на 2022 рік - з 1 січня - 1934 гривні, з 1 липня - 2027 гривень, з 1 грудня - 2093 гривні.

Беззаперечним, як зазначалося вище є те, що розмір пенсії позивачки за період з квітня 2021 по червень 2021 року становив 1769 грн. щомісячно, з липня 2021 по вересень 2021 1854 грн. щомісячно. Тобто розмір отриманої позивачкою соціальної пенсії відповідає прожитковому мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Отже, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що позивачка отримує соціальну пенсію, яка прирівняна до прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність, проте висновок суду стосовно того, що її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні статті 75 СК України від колишнього чоловіка є передчасним та таким, що не у повній мірі відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Зокрема, безумовним, на переконання колегії суддів, і є те, що з врахуванням встановлених позивачці ОСОБА_1 медичних діагнозів та рекомендацій, остання несе постійні та систематичні витрати для підтримки свого стану здоров`я на відповідному рівні, при цьому відповідна медична документація дає підстави для висновку, що такі витрати позивачка нестиме у продовж усього свого життя.

У контексті зазначеного та відповідних норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що позивачка має право на утримання після розірвання шлюбу, оскільки незважаючи на те, що правова підстава (інвалідність) виникла у неї не за час шлюбу чи після розірвання такого, відповідне право вона може реалізувати виключно після укладення шлюбу, тобто набуття статусу дружини, при цьому остання потребує матеріальної допомоги і її колишній чоловік, який знав про її захворювання та можливі наслідки, може таку надавати, протилежного судом не встановлено.

Так, колегія суддів погоджується із встановленими районним судом обставинами та висновками стосовно того, що відповідач ОСОБА_2 є особою працездатного віку, отримує дохід, доводи останнього про те, що він на час подання відзиву у справі проживає у АДРЕСА_1 разом з батьками, основним джерелом засобів до існування яких є його допомога, не підтверджені належними доказами, свідченням чого не можуть бути і копії повідомлень про сплату комунальних послуг чи чеків про придбання лікарських засобів за відсутності доказів ким та для кого такі були придбані.

В свою чергу, у розумінні положень частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя, який є особою з інвалідністю, не є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо його пенсія забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, однак, внаслідок наявності інвалідності безумовним є те, що така особа обтяжена необхідністю несення додаткових витрат на своє лікування.

У даному випадку можна вести мову про кореляцію нужденності із розміром прожиткового мінімуму, яка неодноразово критикувалась в доктрині сімейного права з огляду на саме визначення прожиткового мінімуму, наведене у статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року. Тобто цей мінімум можна визнати допустимим у випадках лише нормального життєзабезпечення людини, але він не є достатнім у разі, якщо мова йде про непрацездатну особу, зокрема, яка позбавлена можливості працювати.

З цієї точки зору факт отримання одним із подружжя пенсії, яка формально забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, слід тлумачити змістовно, виходячи із реального розміру цієї пенсії, а також витрат, які несе ця особа на лікування й на потреби із забезпечення свого життя. Також варто враховувати обов`язок подружжя із забезпечення (утримання) іншого подружжя, який визначений як в частині першій статті 75 СК України, так і в низці інших приписів СК України.

Необхідні потреби непрацездатної людини, як правило, не обмежені тими звичайними потребами, які має здорова людина, тому вимагають додаткових витрат на лікування, оздоровлення, харчування, що зумовлено іншим, відмінним способом життя такої людини.

Аналіз норм СК України свідчить, що четвертою істотною умовою виникнення права одного із подружжя на утримання є відсутність зловживання правом з її боку. Форми такого зловживання визначені у частині першій статті 83 СК України, згідно з якою рішенням суду може бути позбавлено одного з подружжя права на утримання або обмежено його строком, якщо: 1) подружжя перебувало в шлюбних відносинах нетривалий час; 2) непрацездатність того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, виникла в результаті вчинення ним умисного кримінального правопорушення; 3) непрацездатність або тяжка хвороба того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, була прихована від другого з подружжя при реєстрації шлюбу; 4) одержувач аліментів свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги.

Таким чином, за умови відсутності зловживань, визначених у частині першій статті 83 СК України, або передумов обмеження права одного із подружжя на утримання з боку іншого подружжя, які передбачені частиною 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, непрацездатне подружжя має право на матеріальну допомогу в сенсі статті 75 СК України.

Зазначене відповідає позиції Верховного Суду висловленій у постанові від 24 червня 2021 року, справа № 759/6629/19.

У цій же постанові касаційний суд зазначив, що у частині 4 статті 75 СК України не передбачено можливості визнання особою з інвалідністю такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо її пенсія забезпечує встановлений законом прожитковий мінімум.

Таким чином, касаційний суд дійшов висновку, що приписи частини четвертої статті 75 СК України, відповідно до якої один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом, не відповідають нормам статей 3, 8 та 48 Конституції України, тому її не застосував.

При цьому суд зазначив, що зміст частини четвертої статті 75 СК України слід тлумачити системно, враховуючи встановлений іншими статтями СК України обов`язок подружжя утримувати інше подружжя й міжнародні стандарти правового захисту осіб з інвалідністю, яким у даній справі є подружжя, яке потребує матеріальної допомоги.

Згідно із частинами першою, другою статті 77 СК України утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі.

Як вбачається із виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 30.08.2021 ОСОБА_1 хворіє з дитинства, неодноразово лікувалася амбулаторно та стаціонарно. Перебуває на диспансерному обліку у дільничого окуліста, зір на обох очах поступово зменшується, хвороба прогресує. У виписці також зазначено, що ОСОБА_1 є непрацездатною (а.с. 11).

До позовної заяви ОСОБА_1 долучила рецепти лікаря, а також копії квитанцій на придбання відповідних медичних препаратів (а.с. 7-9).

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Останній, зокрема, полягає у визнанні людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції).

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Конституція України в статті 1 проголошує, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно з Основним законом України ознаками України як соціальної держави є соціальна спрямованість економіки, закріплення та державні гарантії реалізації соціальних прав громадян. Одним з найважливіших соціально-економічних прав людини є право на достатній життєвий рівень для особи та її сім`ї (стаття 48), між тим поняття «достатній життєвий рівень» в Конституції України не розкривається і не визначається, як він співвідноситься із прожитковим мінімумом. В той же час у Рішенні Великої палати Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року зазначено, що «у державі, яку проголошено соціальною, визначений законодавцем розмір прожиткового мінімуму має реально забезпечувати гідний рівень життя людини» (речення друге абз.1 пп. 2.3 п. 2 мотивувальної частини). Це зобов`язує державу створити ефективну систему соціального захисту різних категорій осіб, яка сприяла б узгодженню рівня їхнього життя з реалізацією права на достатній життєвий рівень для них та їхніх сімей шляхом надання відповідного соціального забезпечення (абз.4-5 пп.2.3 п. 2 мотивувальної частини Рішення Великої палати Конституційного Суду України).

Отже, призначення особі з інвалідністю відповідної пенсії по інвалідності або іншої соціальної виплати не може знаходитися у зв`язку із виплатами, які здійснює подружжя на утримання іншого подружжя, яке є особою із інвалідністю. Факт призначення державою пенсії по інвалідності не може впливати на факт призначення судом аліментів на утримання подружжя або ж виключати його.

Окрім Конституції України, права та свободи людини знаходяться під захистом міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При цьому останні є частиною національного законодавства України (стаття 9 Конституції).

Зокрема, невід`ємною частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції ратифіковані Верховною Радою України 17 липня 1997 року (далі - Конвенція).

Вищезазначені міжнародні документи та відповідне законодавство України, включаючи її Конституцію, становлять концептуальний каркас розуміння принципу верховенства права.

Відповідно до статті 2 Конвенції про захист прав і основних свобод людини право кожного на життя охороняється законом.

Згідно зі статтею 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права на Державах-підписантах лежить обов`язок створення умов, які б забезпечували всім медичну допомогу і медичний догляд у разі хвороби. В свою чергу Конвенція про права осіб з інвалідністю, визнаючи важливою доступність охорони здоров`я, зобов`язує Держави-учасниці Конвенції вживати усіх належних заходів для забезпечення доступу осіб з інвалідністю до послугу сфері охорони здоров`я (стаття 12 Конвенції).

Таким чином, державні органи України, в тому числі судової гілки влади при розгляді питань, пов`язаних з правом особи на охорону життя і здоров`я, повинні керуватися вищезазначеними положеннями Конституції України та міжнародних документів як основоположних нормативно-правових актів, в яких знаходить своє втілення принцип верховенства права.

Поряд з цим, аналіз матеріалів справи свідчить про те, що вартість та необхідність лікування ОСОБА_1 безумовно впливає на право останньої на достатній життєвий рівень для себе, гарантований статтею 48 Конституції України, а обов`язок держави щодо створення умов, які б забезпечували всім медичну допомогу і медичний догляд у разі хвороби, буде невиконаний (стаття 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права).

Крім цього, позивачка знаходиться у постійному виборі між лікуванням та потенційним зниженням зору, а відтак і повною сліпотою за відсутності відповідного лікування, що прямо порушує принцип верховенства права щодо визнання в Україні людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю, утвердження і забезпечення прав і свобод якої є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки, якій встановлена друга група інвалідності у зв`язку із важкою хворобою та яка потребує матеріальної допомоги, аліментів на її утримання, з врахуванням можливості відповідача надавати таку допомогу, однак вважає недоведеними вимоги позивачки щодо стягнення аліментів у розмірі 1/5 частки від щомісячного доходу відповідача, тому приходить висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 1/7 частки від щомісячного його доходу, що свідчить про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, шляхом скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового по суті спору.

Наведене, на переконання колегії суддів, дасть змогу краще почуватися ОСОБА_1 матеріально для забезпечення необхідного лікування та оздоровлення.

Натомість відповідне зобов`язання відповідача не повинно привести до суттєвого погіршення його матеріального становища, при цьому одночасно буде стимулом та сприятиме його кращому працевлаштуванню, з врахуванням його можливостей та фізіології.

Одночасно колегія суддів враховує те, що право одного з подружжя на утримання, а також право на утримання, яке особа має після розірвання шлюбу, припиняється у разі поновлення його працездатності, а також реєстрації з ним повторного шлюбу . Право на утримання припиняється від дня настання цих обставин (ч. 1 ст. 82 СК України).

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до статті 141 ЦПК України суд вирішує питання судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 січня 2022 року - скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2 аліменти на утримання колишньої непрацездатної дружини ОСОБА_1 у розмірі 1/7 частини всіх видів його заробітку щомісяця, починаючи з 12 жовтня 2021 року, до поновлення її працездатності або реєстрації повторного шлюбу.

Стягнути з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір у розмірі 908 гривень 00 копійок за подання позову та 1362 гривень 00 копійок за подання апеляційної скарги, а разом 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 червня 2022 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк