Постанова

Іменем України

06 червня 2022 року

м. Київ

справа № 274/6704/14

провадження № 61-16803св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 травня 2021 року в складі судді Корбут В. В. та постанову Житомирського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року в складі колегії суддів Гончар М. С., Кримської О. М., Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ :

Історія справи

У грудні 2014 рокуПАТ КБ«ПриватБанк», яке в подальшому змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивувало тим, що 28 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № ZRSWGK00000124, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 50 000 дол. США на купівлю нерухомості і 10 000 дол. США на сплату страхових платежів з кінцевим строком повернення до 27 лютого 2027 року та сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1% від суми залишку заборгованості на місяць.

Оскільки позичальник свої зобов`язання за кредитним договором не виконував належним чином і припинив здійснювати погашення кредиту, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути зі ОСОБА_1 заборгованість, яка станом на 20 жовтня 2014 року становила 231 471,06 дол. США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США еквівалентно 2 997 550,19 грн і складається із:

заборгованості за кредитом у розмірі 51 659,73 доларів США; заборгованості за процентами у розмірі 50 013,45 доларів США;

заборгованості за комісією у розмірі 8 559,10 доларів США;

пені у розмірі 110 157,96 доларів США;

штрафів у розмірі 19,31 дол. США (фіксована частина) і 11 021,51 дол. США (процентна складова).

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 22 серпня 2016 року, позов задоволено: стягнуто зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ZRSWGK0000124 від 28 лютого 2007 року в розмірі 2 997 550,19 грн; вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суди зробили висновок про доведеність факту порушення ОСОБА_1 взятих на себе за кредитним договором зобов`язань з повернення отриманого кредиту, що призвело до виникнення заборгованості у зазначеному банком розмірі, правильність нарахування якої відповідач не спростував.

Постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником, задоволено частково, рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 22 серпня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що судам необхідно перевірити, чи змінився кінцевий строк виконання кредитного зобов`язання у зв`язку зі зверненням банку до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок дострокового погашення заборгованості у повному обсязі, та, дослідивши і оцінивши зібрані у справі докази, встановити дійсний розмір заборгованості позичальника з урахуванням відсутності у кредитора права на отримання передбачених договором процентів, комісії і неустойки після закінчення строку кредитування.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 травня 2021 року, залишеним без змінпостановоюЖитомирського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що пред`явленням позову в справі № 2-73/10 у 2008 році про звернення стягнення на іпотечне майно у рахунок дострокового повернення всієї кредитної заборгованості банк змінив строк виконання основного зобов`язання. З пред`явленням банком указаного позову та закінченням строку кредитування відпали правові підстави для подальшого нарахування процентів за користування кредитними коштами танеустойки.Суди врахували рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 жовтня 2010 року в справі № 2-73/10, зі змісту якого слідує, що загальна заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором № ZRSWGK00000124 від 28.02.2007 р. становила 56 329,40 дол. США, що за курсом НБУ становило 284 968,47 грн. Усі подальші нарахування банком відсотків та неустойки суди визнали незаконними та такими, що не підлягають стягненню за безпідставністю їх нарахування. Суди також установили, що на виконання судового рішення у справі № 2-73/10 з метою погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договоромбанкздійснивпродаж предмета іпотеки (житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ), внаслідок чого кредиторотримав грошові кошти у загальному розмірі 131 220 грн. За таких обставин суди вважали, що залишок непогашеної позичальником заборгованості за кредитним договором № ZRSWGK00000124 від 28 лютого 2007 року становить 153 768,47 (284 968,47 - 131 220,00) грн, а не нараховані банком при зверненні до суду з цим позовом 2 997 550,19 грн. При цьому в задоволенні вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення кредитної заборгованості на суму 153 768,47грн суди відмовили з посиланням на пропуск банком позовної давності, оскільки з урахуванням установлених судом обставин банк ще в травні 2008 року дізнався про порушення ОСОБА_2 обов`язків з повернення кредиту, у зв`язку з чим і змінив строк виконання основного зобов`язання, пред`явивши позов про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аргументи учасників справи

12 жовтня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення та просило їх скасувати як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що до реалізації предмета іпотеки банк не міг знати про те, що коштів, виручених від його продажу, буде недостатньо для погашення всієї суми заборгованості, а тому позовну давність в справі, що переглядається, слід відраховувати, починаючи з моменту відчуження іпотекодержателем предмета іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором.

У грудні 2021 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшов підписаний представником відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач просив залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на те, що підставою звернення банку до суду з цим позовом було невиконання позичальником умов кредитного договору, а не недостатність коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, на погашення кредитної заборгованості. При цьому відповідач наголошує на тому, що відчуження предмета іпотеки відбулося вже після пред`явлення банком цього позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження в справі.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 03 листопада 2021 року зазначено, що заявник оскаржує судове рішення з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, вказуючи, що суд при вирішенні справи не застосував висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 332/1142/16-ц, від 16 червня 2021 року в справі № 756/2028/16-ц.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ZRSWGK00000124.

Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 50 000 дол. США на придбання нерухомості і у розмірі 10 000 дол. США на сплату страхових платежів з кінцевим строком повернення до 27 лютого 2027 року включно. Проценти за користування кредитними коштами становлять 1% на місяць і нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами і винагороди у зазначені в договорі строки (пункт 2.2 кредитного договору).

АТ КБ «ПриватБанк» виконав свої зобов`язання за кредитним договором і надав відповідачу кредитні кошти у визначеному договором розмірі.

Позичальник свої зобов`язання у частині своєчасного погашення кредитної заборгованості порушив, у зв`язку з чим АТ КБ «ПриватБанк» скористався передбаченим пунктом 2.3.3 кредитного договору правом вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, сплати винагороди, комісії, процентів за користування кредитними коштами і інших, передбачених договором, платежів.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 жовтня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 9 грудня 2010 року, у рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 в розмірі 56 329,40 дол. США, що за курсом НБУ становило 284 968,47 грн,звернено стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок загальноюплощею 78,6 м? по АДРЕСА_1 шляхом надання АТ КБ «ПриватБанк» права здійснити продаж цього майна від імені ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, укладеним з будь-якою особою.

У розрахунку заборгованості в справі, що переглядається, банк зазначив, що станом на 20 жовтня 2014 року заборгованість позичальника становила 231 471,06 дол. США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США станом на дату розрахунку еквівалентно 2 997 550,19 грн.

Апеляційний суд установив, що 25 лютого 2015 року АТ КБ «ПриватБанк», діючи від імені ОСОБА_1 , відчужив іпотечне майно - житловий будинок загальною площею 78,6 м? по АДРЕСА_1 і зарахував отримані від його продажу кошти на погашення пені.

Позиція Верховного Суду

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на викладене суди зробили правильний висновок про те, що після зміни банком в односторонньому порядку строку виконання основного зобов`язання внаслідок пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок дострокового погашення всієї суми кредитної заборгованості позивач втратив право нараховувати відсотки за користування кредитом та неустойку, а тому в задоволенні позовних вимог про стягнення вказаних сум слід відмовити внаслідок їх безпідставності.

Щодо наявності підстав для стягнення іншої частини заборгованості суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулись у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту зі спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 442/7773/17(провадження № 61-14386св21) зазначено, що: «банк, уточнюючи та збільшуючи позовні вимоги у справі № 2-969/11, 09 листопада 2010 року змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором від 21 вересня 2006 року № 0, тобто строк позовної давності почав перебіг з 10 листопада 2010 року. Отже, з 10 листопада 2010 року розпочався строк позовної давності, в межах якого банк мав право звернутися до суду за захистом своїх прав, пред`явивши як позов про стягнення заборгованості, так і позов про звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення банку з позовом, вимогою про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом (заявою) вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. […] Таким чином, з урахуванням того, що строк виконання основного зобов`язання було змінено банком 09 листопада 2010 року, а 10 листопада 2010 року почався перебіг строку позовної давності для звернення до суду, який закінчився 10 листопада 2013 року, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що звертаючись до суду із вказаним позовом у листопаді 2017 року, банк пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні пред`явлених позовних вимог. Доводи касаційної скарги про те, що переривання позовної давності за частиною другою статті 264 ЦК України пов`язано з пред`явленням позову (зверненням до суду), проте таке переривання позовної давності не припиняється фактом звернення, а продовжується протягом часу коли позов є пред`явленим, не можуть бути прийняті судом, оскільки позовна давність переривається днем пред`явлення позову до суду, а не постановленням судового рішення. При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року (справа № 914/3224/16) зроблено правовий висновок про те, що порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням (пункт 7.20)».

Установивши, що, пред`явивши в 2008 році позов про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок дострокового погашення всієї суми кредитної заборгованості банк змінив строк виконання основного зобов`язання, що є підставою для початку відліку позовної давності для пред`явлення вимоги про стягнення кредитної заборгованості, а з цим позовом банк звернувся до суду лише у грудні 2014 року, суди зробили правильний висновок про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості за платежами, нарахованими в межах строку кредитування, в зв`язку з пропуском банком позовної давності.

Доводи позивача про те, що дореалізації предмета іпотеки банк не міг знати про те, що коштів, виручених від його продажу, буде недостатньо для погашення всієї суми заборгованості, а тому позовну давність в справі, що переглядається, слід відраховувати, починаючи з моменту відчуження іпотекодержателем предмета іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором, з посиланням на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 332/1142/16-ц та від 16 червня 2021 року в справі № 756/2028/16-ц, колегія суддів не приймає, оскільки в указаних справах суди встановили, що підставою звернення кредитора до суду з позовом є саме недостатність коштів, виручених від реалізації предмета іпотеки, для погашення заборгованості.

У справі, що переглядається, реалізація предмета іпотеки відбулася після пред`явлення банком позову, підставою якого АТ КБ «ПриватБанк» визначило невиконання позичальником умов кредитного договору щодо своєчасного погашення заборгованості.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена постанова прийнята без дотримання норм матеріального й процесуального права та без урахування висновку щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 332/1142/16-ц та від 16 червня 2021 року в справі № 756/2028/16-ц. У зв`язку з необхідністю врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 442/7773/17(провадження № 61-14386св21), касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук