Номер провадження: 22-ц/813/3896/22
Номер справи місцевого суду: 501/85/21
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.

за участю секретаря судового засідання: Ющак А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Реви Дмитра Сергійовича на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 червня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживача, в якому просила:

- зобов`язати Акціонерне товариство «ОТП Банк» провести перерахунок сплачених коштів на погашення кредиту та відсотків за кредитним договором № від 18 травня 2020 року, зарахувавши 50% сплачених коштів на погашення тіла кредиту, а інші 50% сплачених коштів на погашення відсотків;

- зобов`язати Акціонерне товариство «ОТП Банк» скласти новий графік за кредитним договором № від 18 травня 2020 року, в якому передбачити 50% сплачених коштів на погашення тіла кредиту, а інші 50% сплачених коштів на погашення відсотків;

- зобов`язати Акціонерне товариство «ОТП Банк» провести перерахунок вже сплачених коштів за управління кредитом за кредитним договором № від 18 травня 2020 року у розмірі 0,85% від суми кредиту із направленням цих коштів на погашення тіла та відсотків по кредиту у співвідношенні 50% на 50%;

- встановити нікчемність умов п.1.1 кредитного договору № від 18 травня 2020 року в частині стягнення комісії за управління заборгованістю у розмірі 0,85% від суми кредиту.

В обґрунтування вимог позивач зазначала, що 18 травня 2020 року між нею та АТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір №, відповідно до п.2 якого повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати ануїтетних платежів. Позивачка добросовісно виконує умови договору, заборгованість за кредитом відсутня.

Проте, позивачка стверджує, що графік платежів за кредитним договором передбачає несправедливі умови, а саме нерівне співвідношення процентів та тіла кредиту, які сплачує позичальник, яке складає у місячному платежі 90% на погашення відсотків, а 10% на погашення тіла кредиту.

Також, позивач зазначає в позові, що умова про сплату щомісячних комісій за кредитне обслуговування у розмірі 0,85% від суми кредиту, суперечить статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та є несправедливою.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 16 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано Акціонерне товариство «ОТП Банк» провести перерахунок вже сплачених коштів за управління кредитом за кредитним договором № від 18 травня 2020 року у розмірі 0,85% від суми кредиту із направленням цих коштів на погашення тіла та відсотків по кредиту у співвідношенні передбаченому договором. В задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з Акціонерного товариства «ОТП Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Рева Дмитро Сергійович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, представник АТ «ОТП Банк» в судове засідання на 14-30 г. 01.02.2022 року не з`явився, про причини не явки не повідомив, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Всім зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов частково, зобов`язуючи Акціонерне товариство «ОТП Банк» провести перерахунок вже сплачених коштів за управління кредитом за кредитним договором № від 18 травня 2020 року у розмірі 0,85% від суми кредиту із направленням цих коштів на погашення тіла та відсотків по кредиту у співвідношенні передбаченому договором, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог в цій частині.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині зобов`язання Акціонерного товариства «ОТП Банк» провести перерахунок сплачених коштів на погашення кредиту та відсотків за кредитним договором № від 18 травня 2020 року, зарахувавши 50% сплачених коштів на погашення тіла кредиту, а інші 50% сплачених коштів на погашення відсотків та скласти новий графік за кредитним договором № від 18 травня 2020 року, в якому передбачити 50% сплачених коштів на погашення тіла кредиту, а інші 50% сплачених коштів на погашення відсотків, а також у вимогах про встановлення нікчемності умов п.1.1 кредитного договору № від 18 травня 2020 року в частині стягнення комісії за управління заборгованістю у розмірі 0,85% від суми кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що:

- кредитний договір містить всі істотні умови, які необхідні для його виконання, зокрема розмір кредиту та процентної ставки, принцип нарахування процентів, щомісячну суму сплати позичальником кредиту та процентів в розмірі 3 597,25 грн., день сплати ануїтетних платежів - 18 числа кожного календарного місяця строку кредитування, умови забезпечення виконання зобов`язання та порядок дострокового повернення кредиту;

- будь-яких доказів про те, що умови вказаного договору в частині повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати ануїтетних платежів обмежують її права, як позичальника, позивач суду не надала;

- зі змісту самої позовної заяви не вбачається в чому виражається несправедливість визначених в кредитному договорі умов для споживача, позаяк позивач не вказує в чому проявляється порушення банком принципу справедливості, наслідком якого може стати істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків;

- позивачем (представниками) не доведено, що при укладенні оскаржуваного кредитного договору їй не була надана інформація, яка перешкоджала б в повній мірі усвідомлювати, який договір вона укладає та на яких умовах;

- підписуючи кредитний договір, позичальник була ознайомлена з умовами кредитного договору, які узгоджені та підписані сторонами, фактично погодилась з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом шляхом сплати ануїтетних платежів у строки, встановлені договором, не заперечувала щодо умов договору та виконувала умови договору протягом тривалого часу;

- вимога про визнання недійсною умови кредитного договору про встановлення комісії не підлягає задоволенню у судовому порядку, оскільки є недійсною в силу вимог закону.

Проте повністю погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, що:

- 18 травня 2020 року між ОСОБА_2 яка у зв`язку із укладенням шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_3 » (а.с.5) та АТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір №, відповідно до п.2 якого повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати ануїтетних платежів (а.с.6-11);

- графік платежів за кредитним договором передбачає співвідношення процентів та тіла кредиту, які сплачує позичальник, яке складає у місячному платежі 90% на погашення відсотків, а 10% на погашення тіла кредиту;

- також у п. 1.1. Договору в тому числі передбачено умову про сплату щомісячних комісій за кредитне обслуговування у розмірі 0,85% від суми кредиту;

- прострочена заборгованість за кредитом відсутня.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Закон України «Про захист прав споживачів», регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року в редакції чинній на момент виникнення правовідносин укладення 18.05.2020 року цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до п.1 ч.1ст.1 Закону України Про споживче кредитування договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цьогоЗакону.

Статтями 15 та 23 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено відповідальність суб`єкта господарювання, яка не містить положень про такі наслідки як недійсність договору.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055),статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю.

Позивач не відмовилася від одержання кредиту та не відкликала свою згоду на укладення кредитного договору, а навпаки кредитні кошти отримала та користується ними, хоча ст.15 Закону України «Про споживче кредитування» надавала позивачу право відмовитися від договору впродовж 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення банку в письмовій формі з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно з цього договору та сплати процентів за період із дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит.

Колегія суддів звертає увагу, що заявляючи вимоги про зобов`язання Акціонерного товариства «ОТП Банк» провести перерахунок сплачених коштів на погашення кредиту та відсотків за кредитним договором № від 18 травня 2020 року, зарахувавши 50% сплачених коштів на погашення тіла кредиту, а інші 50% сплачених коштів на погашення відсотків та про зобов`язання Акціонерного товариства «ОТП Банк» скласти новий графік за кредитним договором № від 18 травня 2020 року, в якому передбачити 50% сплачених коштів на погашення тіла кредиту, а інші 50% сплачених коштів на погашення відсотків, позивач вважала, що співвідношення, яке фактично застосовується Банком 90% на погашення процентів та супутнього платежу, а решта 10% на погашення тіла кредиту, є несправедливим в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і не відповідає змісту кредитного договору, де такого співдношення розподілу погашених позичальником коштів, прямо не передбачено.

Встановивши, що при укладенні оскаржуваного кредитного договору позивачу була надана необхідна інформація в тому обсязі, який не перешкоджав їй в повній мірі усвідомлювати, який договір вона укладає та на яких саме умовах, і що підписуючи кредитний договір, позичальник була ознайомлена з умовами кредитного договору, які узгоджені та підписані сторонами, фактично погодилась з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом шляхом сплати ануїтетних платежів у строки, встановлені графіком, що є невід`ємним додатком до договору, не заперечувала щодо саме таких умов договору та виконувала ці умови договору протягом тривалого часу, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині вимог.

Крім того, вимоги позивача про перерахунок сплачених коштів із застосуванням нового співвідношення розподілу погашених кредитних коштів і складення нового графіку фактично спрямовані на зміну існуючих умов договору.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно з ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Відповідно до статті 16 ЦК України розірвання порушеного договору є способом захисту цивільних прав, оскільки розірвання кредитором порушеного договору спрямоване на припинення правовідношення у такому договорі. Такий спосіб захисту (1) застосовується у відповідь на порушення боржником договору (2) застосовується з ініціативи кредитора (3) спрямований на захист прав кредитора та (4) позбавляє боржника певних суб`єктивних прав.

У такому разі боржник позбавляється права вимагати виконання договору кредитором, оскільки розірвання договору тягне для боржника, який допустив порушення, цілком конкретний негативний наслідок він позбавляється суб`єктивних прав, наданих йому договором.

Відповідно до статті 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права від порушень і протиправних посягань. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства.

Водночас частина друга статті 13 ЦК України встановлює загальне правило, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Таким чином, частина друга статті 651 ЦК України дозволяє розірвання договору лише тоді, коли порушення має істотний характер, оскільки має дотримуватися принцип пропорційності порушення і відповідальності.

Незастосування критерію істотності позбавляє порушника можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує кредитора відмовлятися від договору (розривати) під прикриттям найменшого порушення.

При цьому слід встановити не лише наявність істотного порушення договору, а й наявність шкоди, завданої цим порушенням другій стороні, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Заявляючи вимоги, які фактично спрямовані на зміну умов кредитного договору у вигляді встановлення судом зобов`язання для кредитора застосувати інше співвідношення розподілу ануїтетних платежів на погашення кредиту і сплати процентів, що передбачено діючим договором, позивач обґрунтувала ці вимоги їхньою несправедливістю, але при цьому не навела обставин наявності істотного порушення договору та шкоди, завданої їй цим порушенням кредитором.

При таких обставинах, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у вимогах про зобов`язання Акціонерного товариства «ОТП Банк» провести перерахунок сплачених коштів на погашення кредиту та відсотків за кредитним договором № від 18 травня 2020 року, зарахувавши 50% сплачених коштів на погашення тіла кредиту, а інші 50% сплачених коштів на погашення відсотків та про зобов`язання Акціонерного товариства «ОТП Банк» скласти новий графік за кредитним договором № від 18 травня 2020 року, в якому передбачити 50% сплачених коштів на погашення тіла кредиту, а інші 50% сплачених коштів на погашення відсотків.

Крім того, суд першої інстанції дійшов до висновку про зобов`язання Акціонерного товариства «ОТП Банк» провести перерахунок вже сплачених позичальником коштів за управління кредитом за кредитним договором № від 18 травня 2020 року у розмірі 0,85% від суми кредиту із направленням цих коштів на погашення тіла та відсотків по кредиту у співвідношенні передбаченому договором.

Рішення в цій частині Банком не оскаржено, а відповідачем оскаржується лише в частині направлення коштів на погашення тіла та відсотків по кредиту у співвідношенні передбаченому договором.

З урахуванням наведених у цій постанові доводів та обґрунтувань колегія суддів вважає висновок суду про зобов`язання Акціонерного товариства «ОТП Банк» провести перерахунок вже сплачених позичальником коштів за управління кредитом за кредитним договором № від 18 травня 2020 року у розмірі 0,85% від суми кредиту про направлення цих коштів на погашення тіла та відсотків по кредиту у співвідношенні передбаченому договором правильним.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваного судового рішення в цій частині, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки, без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_4 в частині визнання недійсним п.1.1 кредитного договору (угоди), у зв`язку із встановленням у кредитному договорі щомісячної плати комісії за управлінням кредиту у розмірі 0,85% розміру кредиту, що відповідно до паспорту споживчого кредиту відноситься до додаткових супутніх послуг кредитодавця, обов`язкових для укладення договору, суд дійшов до висновку, що дана умова кредитного договору є недійсною в силу закону, тобто нікчемною і тому встановлення нікчемності кредитного договору в цій частині не є ефективним способом захисту прав.

Колегія суддів виходить з наступного.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) суд зробив висновок, що умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року».

Оспорюваний в частині умови про встановлення комісії кредитний договір укладений 18.05.2020 року і частина 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка перебачувала недійсність в силу закону (нікчемність) умови кредитного договору яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі) в зазначеній редакції не діяла і відповідну норму про нікчемність умови кредитного договору про стягнення комісії не містила.

Відповідної норми з прямим посиланням на недійсність в силу закону умов кредитного договору про стягнення комісії діюча редакція Закону України «Про споживче кредитування» не містить.

Суд першої інстанції набуваючи висновок про нікчемність п. 1.1. кредитного договору, який передбачає сплату комісії крім ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» послався також і на несправедливість цієї умови у розумінні ст. 18 цього ж самого Закону.

Між тим, в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Тобто норма статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» про несправедливість умов кредитного договору не містить вказівок про їх недійсність в силу закону.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що Велика Палата Верховного Суду залишала без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими стягнуто заборгованість за кредитним договором, яка включає, у тому числі й винагороду у вигляді комісії (постанова від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18); постанова від 04 липня 2018 року у справі № 686/19162/15-ц (провадження № 14-236цс18).

Крім того, Верховний Суд у постанові від 16.09.2020 року у справі № 127/27751/16-ц рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 березня 2019 року в частині вирішення позову до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним пункту 1.3.5. кредитного договору щодо сплати позичальником на користь банку комісії за надання кредиту скасував та визнав недійсним пункт 1.3.5. кредитного договору № 0 від 28 вересня 2007 року щодо сплати позичальником на користь банку комісії за надання кредиту. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 березня 2019 року в іншій частині вирішення позову залишив без змін.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 264 ЦПК України має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При цьому суд має навести у рішенні мотиви, за яких не застосував норми права що на них посилалися особи, які беруть участь у справі.

У зв`язку з цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови у задоволенні пред`явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обгрунтування) та предмет позовних вимог.

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Враховуючи наведене, колегія судів враховує, що позивач фактично оспорювала, як таку, що не відповідає законодавству умову кредитного договору про щомісячну комісію за управління кредиту у розмірі 0,85% розміру кредиту.

Як вже зазначалося, задовольняючи вимоги про зобов`язання Банку провести перерахунок вже сплачених коштів за управління кредитом за кредитним договором № від 18 травня 2020 року у розмірі 0,85% від суми кредиту із направленням цих коштів на погашення тіла та відсотків по кредиту у співвідношенні передбаченому договором, суд з посиланням на ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», виходив з того, що умова кредитного договору № від 18.05.2020, викладена у п.3 (сплата щомісячних комісій за управління кредитом у розмірі 0,85% від суми кредиту), є незаконною, оскільки нею передбачено нарахування комісії без зазначення того, які саме додаткові та супутні послуги за вказану комісію надаються боржнику.

Разом з тим, невідповідність умови договору вимогам законодавства про захист прав споживачів за відсутності прямої вказівки закону про її недійсність (нікчемність), така умова має бути визнаною недійсною в порядку ст. 203, 215 ЦК України, як оспорювана.

Сама по собі правова кваліфікація спірних правовідносин позивачем не позбавляє її права на судовий захист у разі встановлення судом відповідних обставин, які є підставою для визнання частини правочину недійсною в судовому порядку, як оспорюваного.

Враховуючи наведене, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 червня 2021 року в частині залишення без задоволення вимоги про встановлення нікчемності умови п. 1.1 кредитного договору № від 18.05.2020 року в частині комісії за управління кредитом у розмірі 0,85% від суми кредиту слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про визнання недійсним п. 1.1 кредитного договору № від 18.05.2020 року в частині комісії за управління кредитом у розмірі 0,85% від суми кредиту.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині залишення без задоволення вимоги про встановлення нікчемності умови п. 1.1 кредитного договору № від 18.05.2020 року в частині комісії за управління кредитом у розмірі 0,85% від суми кредиту скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про визнання недійсним п. 1.1 кредитного договору № в частині комісії за управління кредитом у розмірі 0,85% від суми кредиту; в іншій частині рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Реви Дмитра Сергійовича - задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 червня 2021 року в частині залишення без задоволення вимоги про встановлення нікчемності умов п. 1.1 кредитного договору № від 18.05.2020 року в частині комісії за управління кредитом у розмірі 0,85% від суми кредиту скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Визнати недійсним п. 1.1 кредитного договору № від 18.05.2020 року в частині комісії за управління кредитом у розмірі 0,85% від суми кредиту.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 07.02.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк