ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3827/22 Справа № 203/2294/17 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.,

за участю секретаря - Заворотного К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на їх утримання, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, пред`явленим до ОСОБА_1 , на предмет стягнення з неї аліментів на утримання дітей у розмірі 1/2 частини її заробітку щомісячно, посилаючись на ухилення відповідача від належного виховання дітей та їх утримання, що йому самостійно здійснювати важко.

У липні 2017 року позивач ОСОБА_2 доповнив заявлений позов вимогами про визначення місця поживання двох малолітніх дітей, обґрунтовуючи такі вимоги тим, що у зареєстрованому шлюбі з відповідачем вони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які мешкають разом із батьком, однак між сторонами виникли суперечки щодо місця проживання дітей разом із батьком та відповідач заперечує проти цього, однак батько забезпечує дітей психологічною допомогою, здоровим дозвіллям, навчанням, духовним розвитком, тому просить суд визначити місце проживання двох малолітніх дітей разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 . /а.с.1-3, 46-50/.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом, пред`явленим до ОСОБА_2 , де третьою особою визначила управління-службу у справах дітей Центральної районної у м. Дніпропетровську ради, на предмет визначення місця проживання дітей, стягнення аліментів на їх утримання, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 вона була вимушена виїхати з помешкання за адресою АДРЕСА_1 , де вони разом із дітьми проживали, однак ОСОБА_2 дітей не віддав та залишив проживати разом із ним і перешкоджає їй у проживанні в будинку та належному спілкуванні і взятті участі у вихованні спільних дітей, які мають прихильність до матері. При цьому ОСОБА_1 стверджує, що може створити для дітей більш комфортні умови проживання, тому просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/2 частини його заробітку щомісяця та визначити місце проживання дітей разом із нею за адресою: АДРЕСА_2 /т.1 а.с. 117-119/.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2019 року позов ОСОБА_2 за його заявою залишено без розгляду в частині стягнення аліментів з ОСОБА_1 .

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені у повному обсязі.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 у задоволенні зустрічних позовних вимог до ОСОБА_2 , третя особа - Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дітей, стягнення аліментів на їх утримання - відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат у справі (а.с.35-37 Том V).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити (а.с.43-53 Том V).

ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подав 24 травня 2022 року відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначив про недоведеність тверджень ОСОБА_7 , зазначених в апеляційній скарзі та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити /т.5 а.с. 72-76/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, як первісних, так і зустрічних, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволеню, рішення суду скасуванню, з відмовою у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_2 та задоволенням зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 17 липня 2010 року перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року /т.1 а.с. 8/.

Від шлюбу мають двох малолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження /т. 1 а.с. 9, 10/, які від розірвання шлюбу та до цього часу постійно проживають разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.29).

ОСОБА_1 після розірвання шлюбу постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.121-зворіт).

18 вересня 2017 року виконкомом Чечелівської районної в м. Дніпрі ради було складено висновок № 937, згідно з яким орган опіки та піклування вважав не доцільним в інтересах дітей проживання їх разом із батьком (а.с. 9 Том ІІ).

20 грудня 2017 року виконкомом Центральної районної в м. Дніпрі ради складено висновок № 16/584, згідно якого орган опіки та піклування вважав за доцільне постійне проживання малолітніх дітей разом із матір`ю /т.2 а.с.49-51/.

Під час розгляду справи за ухвалами суду проведено та складено висновки за двома судовими психологічними експертизами №№ 19/104-19/107 від 22 липня 2020 року, СЕ-19/104-21/16689-ПС від 30 вересня 2021 року якими встановлено, що батько психологічно та емоційно має перевагу над матір`ю, однак наявних негативних ознак сприйняття матері експертами не виявлено, хоча виявлена потреба в близьких позитивно забарвлених взаєминах як з матір`ю, так і з батьком.(т.1 а.с. 49-67, 222-238).

Також судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 18 червня 2021 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_8 , які у цьому шлюбі мають сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.5 а.с.2,3).

Отже, задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, доведеності та того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей судом беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, їх вік, стан їх здоров`я, тривале постійне проживання саме з батьком, та інші обставини, що мають істотне значення, а також те, що визначальне значення при вирішенні даного спору щодо місця проживання дітей має забезпечення найкращих інтересів самих дітей, які з народження постійно проживають з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , де до розірвання шлюбу проживала і ОСОБА_1 , яким в цілому створені належні умови для їх розвитку та виховання, діти зростають у сім`ї, їх доглядом та вихованням постійно займається батько, при цьому діти не позбавлені можливості бачитись із матір`ю ОСОБА_1 ..

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим, рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. ст. 141, 150 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини та зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Умовами повноцінного виховання дитини є постійний контакт з батьками, які згідно зі ст. 153 СК України мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження начального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Судом визначено, що у разі протилежних один одному висновків органу опіки та піклування та за проведенням судових психологічних експертиз щодо прихильності дітей до батьків та їх комфортного зростання та розвитку, а також особистого опитування дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_3 , більшу емоційну та психологічну прихильність діти мають до батька, ніж до матері.

Колегія суддів відзначає, що згідно вимог ч.1 ст. 161 СК України спір вирішується не з приводу встановлення адреси місця знаходження дитини, а з приводу проживання дитини з одним із батьків, які є вільними у виборі місця проживання та пересуванні в силу ст. 33 Конституції України, ч.ч.1, 6 ст. 29 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та можуть мати одночасно кілька місць проживання (ч.6 ст. 29 ЦК України), і у такому разі особа здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором (ст. 6 Закону № 1382-IV), а наявність такої реєстрації не обмежує право особи на вибір іншого місця проживання.

В даному випадку між сторонами наявний спір про місце проживання дітей з одним із батьків, за обставин невизнання інших складових проживання з позивачем ОСОБА_9 , де малолітні діти з народження проживають та зареєстровані.

Згідно зі ст.8 закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів.

Згідно зі ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того,щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Абзацом 2 ч.1 ст. 161 СК України передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Доводи апелянта про те, що думка дітей, одна з яких не досягла 10 років, не можуть враховуватись судом, оскільки може часто змінюватись, і не може бути вирішальною, як і не можуть бути діти розлучені з батьками всупереч їх бажанню, колегія суддів приймає до уваги, оскільки судом першої інстанції, саме для вирішення прихильності дітей до обох батьків, їх комфортного зростання та виховання, що буде відповідати їх інтересам. При опитуванні судом першої інстанції думки малолітніх дітей, які хоча і не досягли 10-ти річного віку на день розгляду справи судом, не надано належної оцінки прихильності майже в рівних частках як до батька, так і до матері, а також не враховано, що діти, які постійно проживають з моменту свого народження за певною адресою та у певних умовах, тобто на території та у власності батька, незалежно від того, чи батьки живуть разом, чи ні, при опитуванні як експертом з психології, так і судом, більш схиляються до звичної для них середи, що підтверджує фактичну більшу рефлекторну прихильність до батька, враховуючи, що з матір`ю вони бачаться рідко та мають властивість звикати до таких рідких зустрічей з нею.

Ухвалюючи рішення, зокрема, на висновках судових психологічних експертиз, суд першої інстанції не дав відповіді на всі основні доводи зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 та не проаналізував, чи таке вирішення спору із задоволенням первісного позову ОСОБА_9 враховує інтереси двох малолітніх дітей та їх забезпечення у постійному зв`язку із матір`ю, враховуючи їх вік та стать.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Судом першої інстанції не встановлено жодних виняткових обставин, які б надавали можливість припускатись, що малолітні діти мають бути розлученими з матір`ю шляхом їх постійного проживання разом із батьком.

Доводи апелянта про те, що цим рішенням суду її право на безперешкодне спілкування з дітьми для взяття участі у їх вихованні у розумінні ст. 153 Сімейного кодексу України, буде обмежено, колегія суддів приймає до уваги та зазначає, що відповідач покинула місце постійного проживання дітей не за власною волею, що вплинуло на сприйняття дітьми цього факту з негативної сторони у вигляді позбавлення їх спілкування та тісного зв`язку з матір`ю, і з того часу ОСОБА_1 не має можливості вільно та безперешкодно бачитись з дітьми і приймати участь у їх вихованні кожного дня.

Крім того, апелянт посилається на те, і ОСОБА_11 цього не заперечує, що в будинку ОСОБА_9 проживає п`ятеро малолітніх дітей, а саме дитина ОСОБА_9 від нового шлюбу, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , двоє хлопців 7 та 8 років, сини дружини ОСОБА_9 від попереднього шлюбу, та двоє їх дівчаток. У старшої доньки не склалися відносини з цими хлопцями, бо на неї покладають обов`язок по їх догляду.

Колегія суддів відзначає, що найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на оцінці всіх обставин у сукупності, а тому суд не урахував, що після того, як діти стали проживати з батьком, який уклав інший шлюб, доказів того, що діти добре знайомі з його новою дружиною ним не надавалось та психологічне ставлення до нової особи в їх сім`ї судом не досліджувалось. Проживання дітей з малознайомою сторонньою людиною може становити ризики для їхньої душевної рівноваги.

Визначення місця проживання дітей із матір`ю не впливатиме на їхні взаємини з батьком, оскільки не позбавляє його прав і не звільняє від виконання батьківських обов`язків.

Колегією суддів встановлено, що відповідач ОСОБА_1 на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, має постійну роботу, постійне місце проживання, що свідчить про сталі соціальні зв`язки з містом проживання у м. Дніпрі, що певним чином утримують від швидких змін місця мешкання.

Відносно доводів у рішенні суду при задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 , що діти значений час, а саме п`ять років, мешкають з батьком, то з ними також погодитися не можна, так як вбачається з матеріалів справи спір відносно місця проживання дітей у суді знаходиться з 2017 року, та саме з вини батька ОСОБА_9 , який зловживає своїми процесуальними правами, рішення було винесено тільки у січні 2022 року.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання двох малолітніх дітей разом із нею за її місцем проживання підлягають задоволенню, а позовні вимоги ОСОБА_9 належить залишити без задоволення.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У відповідності до ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

За вимогами ч.2 ст. 183 СК України якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Відповідно до ч.2 ст.3, ст.4, ст.5 Конвенції про права дитини 20.11.1989 року, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, визнаних у цій Конвенції. Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Враховуючи визначення місця постійного проживання двох малолітніх дітей разом із матір`ю за її місцем проживання та обов`язок батька утримувати дітей до їх повноліття, який проживає окремо від дітей за цим судовим рішенням, колегія суддів приходить до висновку, що буде справедливим та співмірним визначити аліменти на утримання двох малолітніх дітей в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку та стягувати їх з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_1 , з якою будуть проживати діти.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_10 та ОСОБА_3 разом із матір`ю ОСОБА_1 та стягнення аліментів з ОСОБА_9 на її користь на утримання малолітніх дітей в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 21 червня 2022 року.

З урахуванням порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню, з ухваленням нового про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 , у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК Українни.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2022 року - скасувати.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за її місцем проживання.

Стягнути з ОСОБА_2 , ін. НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ін. НОМЕР_2 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини з усіх видів доходу ОСОБА_2 , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 21 червня 2022 року, до досягнення доньками повноліття.

ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О.Макаров