КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/2800/2022 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом про визнання ОСОБА_2 та малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 та зняття з реєстраційного обліку.

Посилався на те, що позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Маючи намір реалізувати своє право розпорядитися належним йому на праві приватної власності житловим приміщенням з листа відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 01.11.2017 року №100/39-1564 позивачу стало відомо, що за адресою: АДРЕСА_1 з 13.01.2016 року і на час отримання інформації значиться зареєстрованою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є його дочкою, прізвище якої було змінено після одруження у 2005 році.

Посилається на те, що фактично у спірній квартирі ніхто не проживає, оскільки квартира знаходиться в новобудові, тільки в грудні 2015 року позивачем було отримано правовстановлюючі документи на неї, умови для проживання в квартирі не створювалися.

ОСОБА_2 проживає разом із чоловіком за адресою АДРЕСА_2 , на прохання позивача знятися з реєстрації у добровільному порядку відмовляється, чим чинить позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому на праві приватної власності майном.

Посилається на те, що факт реєстрації ОСОБА_5 на житловій площі спірної квартири може спровокувати відмову потенційних покупців від придбання майна, оскільки воно обмежено правами третіх осіб.

Посилається на те, що ОСОБА_5 є дочкою позивача, однак не є членом його сім`ї, на житловій площі спірної квартири не проживає ні ОСОБА_5 , ні будь-хто інший, оскільки умови проживання в квартирі не створені, тому у відповідача не виникло жодних прав відносно спірного майна, а факт її реєстрації за вказаною адресою, порушує права позивача, як законного власника, що потребують поновлення шляхом зняття ОСОБА_5 з реєстрації за адресою спірного майна.

У травні 2018 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 червня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 26 серпня 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі просив, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Посилається на те, що суд першої інстанції не дослідив всі докази, наявні в матеріалах справи.

Крім того, посилається на те, що ОСОБА_2 хоча і є його дочкою, однак не є членом його сім`ї, так само як і діти ОСОБА_2 . Будь - яких сімейних відносин між собою сторони не підтримують.

Посилається на те, що у квартирі ніхто не проживає та проживати не може, оскільки квартира знаходиться у технічному стані, умови для проживання в квартирі не створювались і досі , що підтверджується відповідним висновком про можливість експлуатації та проживання у ній мешканців від 02 жовтня 2019 року та актом огляду квартири із долученими знімками фото фіксації від 25 квітня 2018 року.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

Учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить п`ятикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно індексний номер: 49467120 від 09.12.2015 року (а.с.18, т.1).

Статтями 317,391,321,405 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна; власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володіння майном; право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Звертаючись до суду з позовом, про визнання ОСОБА_2 та її дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, позивач вказав, що він з грудня 2015 року є власником квартири АДРЕСА_1 та з листа Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 01.11.2017 року дізнався, що на житловій площі його квартири з 13.01.2016 року зареєстрована дочка ОСОБА_2 , а з відзиву останньої на позов дізнався про реєстрацію місця проживання в цій же квартирі дітей відповідачки ОСОБА_3 , ОСОБА_6 .

Відповідно до статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відповідач та її діти могли бути зареєстрованими у спірній квартирі тільки за згоди її власника.

Судом встановлено, що 13 січня 2016 року місце проживання ОСОБА_2 та її малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 за згодою власника ОСОБА_1 який є батьком ОСОБА_2 , а також в якості членів його сім`ї.

Щодо вказаних позивачем підстав для позову, а саме, те що технічний стан спірної квартири не є придатним для проживання, а також те, що в цій же квартирі ні позивач, ні відповідач з дітьми жодного дня не проживали, суд першої інстанції не прийняв до уваги з наступних підстав.

Судом встановлено, що за даними свідоцтва, яким підтверджено право приватної власності позивача ОСОБА_1 , підтвердження його права власності на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 було отримано позивачем 09.12.2015 року, а 13 січня 2016 року за його згоди вже було зареєстровано місце проживання в його квартирі його дочки ОСОБА_2 та внуків ОСОБА_3 , ОСОБА_6 .

Технічний стан спірної квартири не був придатним і станом на час реєстрації місця проживання відповідача та її дітей в ній, однак такі дії були вчинені та позивачем не спростовано твердження відповідача, що за його згоди нею були здійснені ремонтні роботи.

Крім того, при зверненні до суду, вказуючи підставою для позову непридатність житлового приміщення спірної квартири для проживання, позивач не надав такого доказу в додатку до позовної заяви та не повідомив про нього. Такий доказ було подано позивачем тільки в додатку до позовної заяви про збільшення позовних вимог, яка стосувалася тільки заявлення вимог про визнання такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням дітей відповідача та не стосувалася додаткових обставин заявленого предмету спору що підлягали б доказуванню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що непридатність спірної квартири для проживання на час реєстрації місця проживання відповідачів у ній не була перешкодою для реєстрації їх місця проживання, відповідно такий же технічний стан квартири не може бути взятий судом до уваги, як підстава для позову про визнання відповідача та її дітей такими, що втратили право користування цією житловою площею в спірній квартирі.

21.09.2018 року Службою у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації складено висновок №100-15097 щодо заявленого ОСОБА_1 спору, відповідно до якого малолітні діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстровані на законних підставах у п`ятикімнатній квартирі АДРЕСА_1 відповідно до вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 29,383,391,405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, якими передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва; місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місця знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає; місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація (орган опіки та піклування) вважає позов ОСОБА_1 таким, що суперечить правам та інтересам малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (а.с.127-128).

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року із змінами, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, якою передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що невизначеність подальшої реєстрації місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_3 у зв`язку з визнанням їх такими, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстрації суперечитиме їх інтересам та суттєво обмежить реалізацію їхніх прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 хоча і є дочкою позивача, однак не є членом його сім`ї, так само як і діти ОСОБА_2 , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки 13 січня 2016 року за згодою позивача було зареєстровано місце проживання в його квартирі його дочки ОСОБА_2 та онуків ОСОБА_3 , ОСОБА_6 .

Крім того, відповідно до ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» відповідач та її діти могли бути зареєстровані у квартирі тільки за згодою власника.

Доказів на спростування вищевикладеного скаржником ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано.

Згідно ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Твердження апеляційної скарги про те, що висновки суду першої інстанції щодо визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням начебто порушить права її дітей на опіку та піклування з боку їх законного представника ОСОБА_2 не відповідають вимогам закону , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зняття з реєстрації суперечитиме їх інтересам та суттєво обмежить реалізацію їхніх прав, гарантованих Конституцією та законами України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 червня 2022 року.

Головуючий

Судді