ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2022 року м. Чернівці

справа № 724/569/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Литвинюк І.М., Лисака І.Н.

секретар Скрипка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 17 вересня 2021 року (головуючий у 1-й інстанції Гураль Л.Л.),-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення коштів за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 30 серпня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до нього з проханням позичити 677406 доларів США.

Враховуючи те, що він добре знав відповідача і на той час в нього була така сума коштів, він погодився на позику, за умови повернення коштів до 01.10.2019. Саме на таких умовах сторони уклали договір позики. На підтвердження передачі коштів відповідач власноручно написав розписку і отримав кошти.

Однак ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором не виконав, кошти у визначені строки не повернув, на неодноразові звернення про повернення коштів не реагує, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду, за захистом свого порушеного права.

Відповідно до розписки ОСОБА_2 30 серпня 2019 року отримав від позивача грошові кошти у розмірі 677406 доларів США, тобто розписка це документ, що підтверджує грошове зобов`язання позичальника, містить умови отримання у борг грошових коштів, тому такі кошти зобов`язаний повернути.

З посиланням на відповідні правові норми та докази, зважаючи на те, що відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням його законних прав, просив суд стягнути з

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/119/22

ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики у сумі 677406 доларів США, а також сплачений ним судовий збір.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 17 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 30.08.2019 в сумі 677406 (шістсот сімдесят сім тисяч чотириста шість) доларів США, та сплачений позивачем судовий збір в сумі 10 510 гривень.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що твердження суду першої інстанції про належне повідомлення відповідача та його представника в судове засідання не відповідає дійсності, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про вручення йому судових повісток на судові засідання, які відбулися 10 та 17 вересня 2021 року без його участі, що свідчить про порушення його процесуального права на безпосередню участю у судовому засіданні. Він був позбавлений можливості подавати свої обґрунтування під час дослідження судом доказів по справі, а також заявляти клопотання та заперечення. Таке процесуальне порушення позбавило його можливості виступу в судових дебатах, під час яких, мав на меті повідомити суд про нові обставини, що мають важливе значення для справи.

Також зазначає, що судом першої інстанції при відмові у задоволенні клопотання про витребування відомостей з податкової служби стосовно сум/джерел виплачених доходів та утриманих податків з ОСОБА_1 , порушено його право рівності усіх учасників судового процесу, оскільки жодним чином не зазначено в чому полягає необґрунтованість вказаного клопотання.

Вказує, що в судовому засіданні представником позивача не було беззаперечно доведено, що між сторонами дійсно відбулась реальна угода договору позики грошових коштів і не доведена фактична передача грошових коштів від позивача.

Посилається на те, що особисто позивач, за час розгляду цивільної справи, до суду жодного разу не з`явився, скориставшись правом представництва його інтересів в суді, а його представник не зміг в судовому засіданні детально пояснити обставини передачі грошових коштів позивачем, а саме в якому місці передавались гроші, яким купюрами, на які потреби та на яких умовах позивач надавав гроші в такому розмірі.

Просить скасувати рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 17 вересня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Ватаманюк В.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Посилається на те, що апелянту було достеменно відомо про наявність оскаржуваного рішення, яке було направлено йому супровідним листом Хотинського районного суду Чернівецької області від 20.09.2021 року.

Вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про дату час судових засідань, які відбулись 10 та 17 вересня 2021 року, та позбавлення його можливості виступити в судових дебатах, оскільки такі спростовані доказами, а саме належними чином врученими судовими повістками. Крім того за весь час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач особисто не приймав участі у судових засіданнях.

Не відповідають дійсності твердження апелянта про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, оскільки судом першої інстанції було встановлено та не заперечувалося сторонами, що договір позики заключений між громадянами, а не суб`єктами підприємницької діяльності.

Зазначає, що доводи апеляційної скарги про відсутність доказів про укладення договору позики та отримання ним коштів, спростовуються висновком експертизи, яка підтвердила факт власноручно написаної ОСОБА_2 розписки. Окрім того, розписка позичальника посвідчує факт передачі грошової суми позичальником та засвідчує отримання боржником від кредитора вказаної в розписці грошової суми.

На спростування посилань в апеляційній скарзі про необізнаність представника позивача про обставини передачі грошових коштів, вказує, що з наданих в судовому засіданні пояснень, представником позивача було зазначено, що грошові кошти були передані в офісі ОСОБА_1 , на вирішення сімейних потреб позичальника, на умовах передбачених борговою розпискою, а посилання апелянта на те, якими саме купюрами була здійснена позика не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки жодний нормативно-правовий акт не передбачає вимог для створення переліку купюр, які передаються в борг, відповідно до боргової розписки.

Щодо наявного в матеріалах справи клопотання про закриття апеляційного провадження, то колегія суддів зазначає, що згідно статті 362 ЦПК України встановлений вичерпний перелік підстав для закриття апеляційного провадження, і заявлене клопотання не містить таких обставин, які б дали суду право на таке закриття. Питання про поважність пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду було вирішено апеляційним судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що розписка є належним письмовим доказом укладення між сторонами договору позики в указаній в ній сумі, а наявність оригіналу боргової розписки у позивача, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Колегія суддів погоджується з такими висновками та вважає їх правильними.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 отримав у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 677 406 доларів США, які зобов`язався повернути до 31.10.2019, що підтверджується оригіналом розписки від 30.08.2019, яка написана ОСОБА_2 власноручно.

Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/126-21/647-ПЧ від 17.05.2021 рукописні записи в розписці про одержання грошових коштів в борг від імені ОСОБА_2 від 30.08.2019 виконані ОСОБА_2 . Підпис навпроти рукописного запису « ОСОБА_2 » в розписці про одержання грошових коштів в борг від імені ОСОБА_2 від 30.08.2019 виконаний ОСОБА_2 (том 2, а.с. 100-105).

Однак відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав - грошові кошти у визначений строк не повернув.

На підтвердження існування даного боргу позивачем надано до матеріалів справи оригінал розписки від 30.08.2019. (т.1 а.с.210).

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

На спростування доводів апеляційної скарги щодо не встановлення судом наявності саме між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики колегія суддів зазначає, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

На підставі наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щозазначена розписка є належним письмовим доказом укладення між позивачем та відповідачем договору позики в указаній в ній сумі, яка підтверджує як його укладення, так і умови договору, суму позики, дату отримання коштів в борг, зобов`язання їх повернення у визначену в ній дату; а також засвідчує отримання відповідачем (боржником) від кредитора (позивача) вказаної грошової суми. Розписка також підтверджує право позивача вимагати від відповідача повернення суми боргу, і обов`язок відповідача - виплатити позивачу зазначену суму боргу.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що особа, яка має боргову розписку, вважається позикодавцем при відсутності належних та допустимих доказів, визначених частиною другою статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 27.05.2020 року у справі №583/97/19, а також зі змістом статті 545 ЦК України.

Доказів того, що позивач неправомірно заволодів спірною розпискою матеріали справи не містять, а також відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами сам зміст боргового документу, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що належних та допустимих доказів того, що відповідач в дійсності не отримував від ОСОБА_1 грошові кошти, які вказані у розписці матеріали справи не містять.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно частиною 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що посилання в апеляційній скарзі про неможливість представника позивача в судовому засіданні детально пояснити обставини передачі грошових коштів позивачем, а саме в якому місці та яким купюрами передавалися гроші, не заслуговують на увагу суду, так як навіть і відсутність деталізації зі сторони позивача чи його представника, щодо передачі в борг грошових коштів, не може бути підставою для невиконання позичальником своїх обов`язків, згідно з укладеним договором позики.

На спростування доводів апеляційної скарги про безпідставну відмову суду першої інстанції, щодо заявленого клопотання про витребування доказів з Державної податкової служби України, то колегія суддів зазначає, що при розгляді даної категорії справ суди не зобов`язані з`ясовувати джерела отримання позикодавцем коштів, які він дає в борг позичальнику, тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні такого клопотання.

Не обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи на 10 та 17 вересня 2021 року, оскільки як вбачається із матеріалів справи судова повістка відповідачу ОСОБА_2 на судове засідання, яке призначене на 10 вересня 2021 року була вручена 30.08.2021 року (т.2 а.с.132). 10 вересня 2021 року судове засідання проведено не було у зв`язку із технічною неможливістю такого проведення і справу відкладено на 17 вересня 2021 року (т.2 а.с.134).

Як вбачається із матеріалів справи інтереси відповідача представляє адвокат Данко Ю.М., що підтверджується ордером на надання правничої (правової) допомоги та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю (т.1 ас.46,47). На а.с 48 т.1 міститься заявка від ОСОБА_3 про отримання процесуальних документів в електронному вигляді.

Як вбачається із довідки про доставку електронного листа документ в електронному вигляді «Судова повістка про виклик до суду» на 17 вересня була надіслана представник відповідача ОСОБА_2 адвокату Данко Ю.М. 13.09.2021 року о 10:31:00 год., та доставлено до електронної скриньки 13.09.2021 року о 10:43:40 год. (а.с.137 т.2).

Згідно з ч. 5-7 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Тобто судова повістка на 17 вересня 2021 року була направлена представнику відповідача ОСОБА_2 адвокату Данко Ю.М. завчасно, жодних клопотань чи заяв від сторони відповідача чи його представника про відкладення розгляду справи призначеної на 17 вересня 2021 року матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.5 ст.130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Доказів на підтвердження розірвання договору про правову допомогу із адвокатом Данком Ю.М. у матеріалах справи відсутні.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу, яка була обумовлена договором позики, оскільки зобов`язання ОСОБА_2 про повернення ОСОБА_1 суми боргу підтверджується наявною матеріалах справи оригіналом письмової розписки, умови якої щодо повернення коштів, отриманих у позику, позичальник не виконав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Врахувавши дану правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції правомірно стягнув суму боргу в іноземній валюті в розмірі 677406 доларів США.

На спростування тверджень апелянта, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення постановлене на підставі всебічного і повного з`ясування всіх фактичних обставин справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача, об`єктивно оцінено докази, які мають юридичне значення для справи.

Таким чином суд першої інстанції виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів по справі, і не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними. Залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00№23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 17 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 10 лютого 2022 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.М. Литвинюк

І.Н. Лисак