Ухвала

20 червня 2022 року

м. Київ

провадження № 61-42 вп 22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Пророка В. В. розглянув питання про визначення підсудності у справі за позовом ОСОБА_1 до Донецького окружного адміністративного суду, Донецького апеляційного суду, Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди завданої внаслідок бездіяльності органів державної влади, та

ВСТАНОВИВ:

1. У червні 2022 року на електронну пошту суду, за допомогою підсистеми «Електронний суд», а також засобами поштового зв'язку надійшли заява про визначення територіальної підсудності та зазначений позов (вх. № 11167/0/220-22 від 13 червня 2022 року; № 11516/0/220-22 від 15 червня 2022 року; № 11734/0/220-22 від 20 червня 2022 року), в якому ОСОБА_1 , серед іншого, просить Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду постановити ухвалу, якою визначити підсудність цієї справи.

2. Обґрунтовуючи позовну заяву ОСОБА_1 , зокрема, зазначив, що він здійснює адвокатську діяльність переважно на території Донецької області. В наслідок військової агресії Російської Федерації проти України Донецький окружний адміністративний суд та Донецький апеляційний суд припинили здійснювати правосуддя, а судді та працівники апаратів судів перестали виконувати свої посадові обов`язки, у зв`язку із чим позивач як практикуючий адвокат залишився без зайнятості.

3. На думку позивача, бездіяльністю судів йому було завдано матеріальну та моральну шкоди у розмірі 32 500,00 грн, яку він просить стягнути на його користь з Державної казначейської служби України.

4. Частиною першою статті 26 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що підсудність справи, у якій однією зі сторін є суд або суддя суду, до підсудності якого віднесена ця справа за загальними правилами, визначається ухвалою суду вищої інстанції, постановленою без повідомлення сторін.

5. Водночас статтею 124 Конституції України встановлено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

6. Також статтями 126, 129 Конституції України встановлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права, вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Крім того, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

7. Консультативна рада європейських суддів у пункті 55 свого висновку № 3 (2002) зазначила, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися, щонайбільше, поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

8. Беручи до уваги принцип незалежності суду: i) засобом захисту від судових помилок (стосовно питань юрисдикції, суті справи або процедури розгляду) повинна бути належна система апеляційного оскарження рішень (як з дозволу суду, так і без дозволу); ii) будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя (у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави; iii) недоцільним є притягнення судді до будь-якої особистої відповідальності за здійснення ним уповноважених професійних обов`язків, навіть шляхом відшкодування збитків державі, крім випадків навмисного порушення (пункт 76 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів).

9. Зазначений підхід однаково застосовний як особисто до суддів, так і до судів, в яких вони здійснюють правосуддя.

10. Конституційний Суд України в пункті 4.2 Рішення від 23 травня 2001 року № 6?рп/2001 роз`яснив, що порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судового розгляду справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень, належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий. Що ж стосується актів, дій або бездіяльності посадових і службових осіб органів судової влади, що належать до сфери управлінської діяльності, то вони можуть бути оскаржені до суду на загальних підставах.

11. Таким чином, оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ.

12. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

13. Також, як неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини, практику якого відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ, право на доступ до суду, закріплене в статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви № 17160/06 та № 35548/06).

14. Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та із судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

15. Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду.

16. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах: від 08 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц (провадження № 14-90цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19).

17. Таким чином, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження дій судді (суду), пов`язаних з розглядом справи нормами ЦПК України чи іншими законами України - не передбачено, тобто такі позовні вимоги взагалі не підлягають судовому розгляду, а відтак визначення Верховним Судом підсудності такої справи є неможливим.

18. Крім цього, ЦПК України встановлений порядок та підстави передачі справи з одного суду до іншого.

19. Так, частиною шостою статті 31 ЦПК України встановлено, що справа, у якій однією зі сторін є суд, до підсудності якого віднесена ця справа за загальними правилами, або суддя цього суду, не пізніше п`яти днів із дня надходження позовної заяви передається на підставі розпорядження голови суду до суду вищої інстанції для визначення підсудності.

20. Із зазначеного вбачається, що питання визначення Верховним Судом підсудності справи у якій однією зі сторін є суд, до підсудності якого віднесена ця справа за загальними правилами, або суддя цього суду, має ініціюватися саме розпорядженням голови відповідного суду після подання до суду такої позовної заяви.

21. Водночас Верховний Суд зауважує, що позивач не позбавлений можливості звернутися з позовом до Держави про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства, якщо вважає, що діями чи бездіяльністю певних державних органів порушено його майнові або особисті немайнові права.

Керуючись статтями 26, 31 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

1. У визначенні підсудності у справі за позовом ОСОБА_1 до Донецького окружного адміністративного суду, Донецького апеляційного суду, Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок бездіяльності органів державної влади, відмовити.

2. Позовну заяву повернути ОСОБА_1 разом із доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Пророк