Ухвала

Іменем України

27 червня 2022 року

м. Київ

справа № 369/6704/21

провадження № 61-4283ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 25 січня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 про зобов`язання заступника директора Департаменту, начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Озадовського Руслана Юрійовича зняти арешт з майна, за участю заінтересованої особи - Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Синтез»,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з скаргою у порядку статті 447 ЦПК України та просив зобов`язати заступника директора Департаменту, начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВПВР ДДВС МЮУ) Озадовського Р. Ю. зняти арешти з усього рухомого та нерухомого майна, коштів, які належать ОСОБА_1 , накладені у виконавчому провадженні № 25739605 із примусового виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2009 року № 2-2990/09 року про стягнення солідарно зокрема із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Синтез» (далі - ПАТ «АБ «Синтез») заборгованості у розмірі 33 853 003,47 грн, 1 700,00 грн державного мита та 30,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Скаргу мотивував тим, що у провадженні ВПВР ДДВС МЮУ перебувало виконавче провадження № 25739605 з примусового виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2009 року № 2-2990/09 року про стягнення солідарно, зокрема, із нього на користь ПАТ «АБ «Синтез» заборгованості у розмірі 33 853 003,47 грн, 1 700,00 грн державного мита та 30,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Зазначав, щов ході виконання зазначеного виконавчого листа державний виконавець відділу примусового виконання рішень. виніс постанову від 08 серпня 2011 року про стягнення з боржника виконавчого збору, відповідно до якої стягнуто з нього виконавчий збір у розмірі 3 385 473,35 грн.

Зазначав, що у ході здійснення виконавчого провадження на все належне йому рухоме та нерухоме майно накладено арешт.

Ухвалою від 05 квітня 2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області скаргу задовольнив частково, зобов`язав заступника директора Департаменту, начальника ВПВР ДДВС МЮУ розглянути питання щодо зняття арештів з усього рухомого та нерухомого майна, коштів, які належать боржнику, накладені у виконавчому провадженні № 25739605 із примусового виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2009 року № 2-2990/09 про стягнення солідарно, зокрема, із ОСОБА_1 на користь ПАТ «АБ «Синтез» заборгованості у розмірі 33 853 003,47 грн, 1 700,00 грн державного мита та 30,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Посилався на те, що на час звернення до суду зі скаргою, відповідно до витягу з реєстру, арешт на все належне йому рухоме та нерухоме майно є чиним та не знятим.

Зазначав, що згідно з відповіддю заступника директора Департаменту - начальника ВПВР ДДВС МЮУ від 13 серпня 2019 року № 18772-26-19/20 станом на момент надання відповіді на його думку у відділі відсутні будь-які рішення суду про зняття арешту з майна боржника.

Зазначав, що 08 травня 2021 року він отримав відповідь від 15 квітня 2021 року № 3768/Б-8263/20.1 за підписом заступника директора Департаменту начальника ВПВР ДДВС МЮУ, якою йому відмовлено в знятті арештів, у зв`язку з тим, що скаржником не сплачений виконавчий збір, здійснити контроль за діями державного виконавця не є можливим, так як матеріали виконавчого провадження знищенні, рішення щодо зняття арештів у департаменту відсутні.

Вважає такі дії заступника директора Департаменту, начальника ВПВР ДДВС МЮУ Озадовського Р. Ю. незаконними.

Ухвалою від 09 вересня 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Зобов`язав заступника директора Департаменту начальника ВПВР ДДВС МЮУ розглянути питання щодо зняття арештів з усього рухомого та нерухомого майна, коштів, яке належить ОСОБА_1 , накладених у виконавчому провадженні № 25739605 із примусового виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області № 2-2990/09 року від 18 листопада 2009 року про стягнення солідарно зокрема із ОСОБА_1 на користь ПАТ «АБ «Синтез» заборгованості у розмірі 33 853 003,47 грн, 1 700,00 грн державного мита та 30,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

У решті скарги відмовив.

Постановою від 25 січня 2022 року Київський апеляційний суд апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Департамент ДВС МЮУ) задовольнив.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 вересня 2021 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні скарги відмовив.

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся із касаційною скаргою.

Посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, особа, яка подала касаційну скаргу, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Крім того, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження.

Строк на касаційне оскарження судового рішення закінчився 02 березня 2022 року, а касаційну скаргу ОСОБА_1 подавдо суду 05 травня 2022 року.

Клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження ОСОБА_1 обґрунтовує введенням воєнного стану на території України.

Частини друга та третя статті 390 ЦПК України передбачає, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Відповідно до рішень Європейського судуз прав людинивід 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України» та від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України» вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05.30 год. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Згідно з рекомендаціями Ради суддів України щодо роботи суддів в умовах воєнного стану від 02 березня 2022 року суддям необхідно виважено підходити до питань, пов`язаних з поверненням різного роду процесуальних документів, залишення їх без руху, встановлення різного роду строків, по можливості продовжувати їх щонайменше до закінчення воєнного стану.

В умовах воєнного або надзвичайного стану конституційні права людини на судовий захист не можуть бути обмежені.

Тому суд вважає за необхідне поновити строк на касаційне оскарження ОСОБА_1 .

Разом з тим, у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що у провадженні ВПВР ДДВС МЮУ перебувало виконавче провадження № 25746336 з примусового виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2009 року № 2-2990/09року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «АБ «Синтез» заборгованості у розмірі 33 853 003,47 грн, 1 700,00 грн державного мита та 30,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

У ході виконання цього виконавчого листа державний виконавець ВПВР ДДВС МЮУ виніс постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у виконавчому провадженні від 08 серпня 2011 року № 25746336 та стягнув з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 3 385 473,35 грн.

13 червня 2013 року старший державний виконавець ВПВР ДДВС МЮУ виніс постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві - ПАТ «АБ «Синтез», якою виконавчий лист Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2009 року № 2-2990 про стягнення солідарно із ОСОБА_1 на користь ПАТ «АБ «Синтез» заборгованості у розмірі 33 853 003,47 грн, 1 700,00 грн державного мита та 30,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи на підставі пункту 1 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення постанови) повернув стягувачеві.

У зв`язку з тим, що виконавче провадження № 25746336 завершено, однак арешт з рухомого та нерухомого майна не знято, ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області зі скаргою на бездіяльність Заступника директора Департаменту, начальника ВПВР ДДВС МЮУ та зобов`язання зняти арешт з майна.

Ухвалою від 05 квітня 2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області скаргу задовольнив частково, зобов`язав заступника директора Департаменту, начальника ВПВР ДДВС МЮУ розглянути питання щодо зняття арештів з усього рухомого та нерухомого майна, коштів, яке належить йому, накладених у виконавчому провадженні № 25739605 із примусового виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2009 року № 2-2990/09 про стягнення солідарно, зокрема, із нього на користь ПАТ «АБ «Синтез» заборгованості у 33 853 003,47 грн, 1 700,00 грн державного мита та 30,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Постановою від 25 вересня 2018 року Апеляційний суд Київської області ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року залишив без змін.

ОСОБА_1 не оскаржив ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року.

На виконання ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року заступник директора Департаменту, начальник ВПВР ДДВС МЮУ на ім`я ОСОБА_1 надав відповідь від 13 серпня 2019 року № 18772-26-19/20, у якій зазначив, що частина третя статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

У відповіді також зазначив, що оскільки матеріали виконавчого провадження знищено відповідно до акта вилучення виконавчих проваджень для знищення від 27 лютого 2017 року, виконавче провадження не відновлювалося, за таких підстав здійснити контроль за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень, скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні не виявляється можливим.

А тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заступник директора Департаменту, начальник ВПВР ДДВС МЮУ виконав вимоги ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року.

У подальшому ОСОБА_1 звертався з заявою про зняття арешту з майна до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яке направило його заяву за належністю до Департаменту ДВС МЮУ та 15 квітня 2021 року за підписом заступника директора Департаменту, начальника ВПВР ДДВС МЮУ ОСОБА_1 надана відповідь № 3768/Б-8263/20.1, в якій зазначено, що в межах виконавчого провадження № 25739605 боржником не сплачено виконавчий збір у розмірі 3 385 473,35 грн, що унеможливлює зняття арешту з майна.

Крім того, у відповіді зазначено, що Закон України «Про виконавче провадження» визначає виключні підстави здійснення виконавцем відповідних процесуальних дій, станом на цей час у відділі відсутні правові підстави для зняття арешту з майна боржника.

Ухвалою від 05 квітня 2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області зобов`язав заступника директора Департаменту, начальника ВПВР ДДВС МЮУ розглянути питання, щодо зняття арештів з усього рухомого та нерухомого майна, коштів, які належать ОСОБА_1 , накладені у виконавчому провадженні № 25739605, на виконання цієї ухвали останній розглянув питання щодо зняття арештів з усього рухомого та нерухомого майна, коштів, яке належить ОСОБА_1 , накладених у виконавчому провадженні № 25739605 та надав відповідь від 13 серпня 2019 року № 18772-26-19/20.

Звертаючись до суду у порядку статті 447 ЦПК України зі скаргою, ОСОБА_1 зазначив, що на час звернення до суду зі скаргою арешт на все належне йому рухоме та нерухоме майно є чиним та не знятим, а тому просив: зобов`язати заступника директора Департаменту, начальника ВПВР ДДВС МЮУ Озадовського Р. Ю. зняти арешти з усього рухомого та нерухомого майна, коштів, яке належить ОСОБА_1 , накладених у виконавчому провадженні № 25739605 із примусового виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області № 2-2990/09 року від 18 листопада 2009 року про стягнення солідарно, зокрема, із ОСОБА_1 на користь ПАТ «АБ «Синтез» заборгованості у розмірі 33 853 003,47 грн, 1 700,00 грн. державного мита та 30,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Стаття 447 ЦПК України передбачає, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржені рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржені рішення, дії чи бездіяльність прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно з частинами третьою - п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній станом на квітень 2021 року) у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до положень статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Заявник, звертаючись до суду зі скаргою не ставив питання про визнання рішень, дій або бездіяльності заступника директора Департаменту, начальника ВПВР ДДВС МЮУ неправомірними та не заявляв вимоги про зняття арешту за частиною п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про скасовування ухвали суду першої інстанції та відмову у задоволенні скарги.

Зі змісту касаційної скарги, судового рішення, що оскаржене,та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись частиною першою статті 389, частиною другою статті 390, частиною другою та четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду від 25 січня 2022 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 25 січня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 про зобов`язання заступника директора Департаменту, начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Озадовського Руслана Юрійовича зняти арешт з майна, за участю заінтересованої особи - Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Синтез».

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська