Справа № 308/3680/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

за участю:

секретаря Павлюх Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про стягнення збитків, 3% річних та інфляційних втрат

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява від ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 (далі відповідач-1), приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» , місцезнаходження: 03150, м.Київ, вул.Велика Васильківська, 102 (далі відповідач-2), у якій позивач просить суд:

-стягнути з відповідача-2 на користь позивача 100 000 грн.;

-стягнути з відповідача 203 906,85 грн., з яких 182 761,39 грн. сума завданих збитків, не покритих страхоим відшкодуванням; 5 025,94 грн. 3 % річних; 16 119,52 грн. інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником автомобіля марки «Peugeot» моделі «Boxer», реєстраційний номер НОМЕР_3 .

При цьому 02.03.2018 мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю позивача та відповідача-1, винуватцем якої є останній, що підтверджується вироком Ужгородського міськрайонного суду від 30.11.2018 по справі №308/7204/18, за яким відповідача-1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за частиною 2 статті 286 КК України, тобто в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

З огляду на вказані обставини вважає, що настав страховий випадок, що є підставою для стягнення з відповідача-2 суми заподіяних позивачу збитків. Водночас зауважує про те, що збитки, завдані позивачу склали 282 761,39 грн., що перевищує ліміт відповідальності, встановлений страховим полісом AM 002935782, який становить 100 000 грн.

У зв`язку з викладеним вважає, що в частині перевищення сума заподіяних збитків підлягає стягненню з відповідача-1.

До суду від відповідача надійшов відзив, у якому він проти позову заперечив повністю. Відзив обґрунтований тим, що позивач не довів розмір завданої йому шкоди , яка має бути відшкодована відповідачем-1.

Вказує на недобросовісність дій позивача, що зумовлює неможливість встановлення вартості транспортного засобу після ДТП.

Вважає, що висновок експертного дослідження, на який посилається позивач в обґрунтування розміру завданих йому збитків є неналежним та недопустимим доказом. Наполягає на відсутності підстав для застосування приписів статті 625 ЦК України до спірних правовідносин.

До суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він позовні вимоги підтримав повністю. Відповідь на відзив обґрунтована тим, що експертний висновок є належним доказом. Вважає, що доводи відповідача-1 про нерелевантність статті 625 ЦК України є помилковими. Також вказує на пропорційність розміру судових витрат.

Виходячи з наявності підстав для стягнення з відповідачів заподіяних йому майнових збитків, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

У судове засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника.

У судове засідання відповідач-1 не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, до суду від представника відповідача-1, а саме адвоката Мартинова Г.К. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Між тим, як вбачається із долучених до поданого клопотання додатків, відповідач-1 уклав договір про надання правової допомоги з адвокатським бюро, яке згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» є юридичною особою. При цьому зі змісту відповідного клопотання не вбачається, що адвокат Мартинова Г.К. являється єдиним працівником адвокатського бюро, який може бути уповноважений на здійснення представництва відповідача-1.

У судове засідання відповідач-2 явку уповноваженого представника не забезпечив, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення не подав.

ІІ. Рух справи

Ухвалою від 13.04.2022 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 03.06.2022 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Заходи забезпечення позову або доказів, у тому числі шляхом їх витребування, не вживались.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Заслухавши пояснення та заперечення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач є власником автомобіля марки «Peugeot» моделі «Boxer», реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Як встановлено, вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.11.2018 по справі №308/7204/18, який набрав законної сили 09.02.2021 року, 02.03.2018 приблизно о 18 год. 48 хв., відповідач ОСОБА_2 , керуючи ввіреним йому технічно-справним транспортним засобом, а саме автомобілем марки "ВАЗ" моделі "21074", реєстраційний номер НОМЕР_4 , разом з пасажиром ОСОБА_3 , який сидів на передньому сидінні пасажира, рухався по автомобільній дорозі "М-06" сполученням "Київ-Чоп", зі сторони населеного пункту м. Ужгород у напрямку міста Чоп, та проїжджаючи ділянку вказаної дороги; що на 827 км + 177 м, де дорога має дві смуги руху, по одній смузі в кожному напрямку, які розділені між собою дорожньою горизонтальною розміткою 1.1 "Вузька суцільна лінія поділяє транспортні потоки протилежних напрямків та позначає межі проїзної частини, на які в`їзд заборонено" та має заокруглення праворуч з обмеженою оглядовістю, діючи всупереч вимог пунктів 1.3, 1.4, 2.3 "б", 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху, проявив неуважність до-дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, при виборі безпечної швидкості руху не урахував дорожню обстановку та дорожні умови, чим не забезпечив безпеку дорожнього руху, що привело до втрати керування автомобілем та виїзду його на зустрічну смугу руху з послідуючим його зіткненням і автомобілем марки "Peugeot" моделі "Boxer", реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який у той час рухався по зустрічній для водія ОСОБА_2 смузі руху та з моменту виникнення йому небезпеки для руху, вже був позбавлений технічної можливості зупинити керований ним транспортний засіб до місця зіткнення шляхом застосування гальмування. Після вищезазначеного зіткнення автомобіль марки "ВАЗ" моделі 2107", відкинуло назад із зустрічної смуги руху на смугу руху його попереднього напрямку з послідуючим зіткненням з вантажним автомобілем марки "DAF" моделі "FTXF105", реєстраційний номер Словацької Республіки НОМЕР_5 , під керуванням водія ОСОБА_4 , який у той час, рухався у попутному з водієм ОСОБА_2 напрямку, позаду нього та який, з моменту вимкнення йому небезпеки для руху, вже був позбавлений технічної можливості зупинити керований НИ?Л транспортний засіб до місця зіткнення шляхом застосування гальмування.

В результаті відповідної дорожньо-транспортної пригоди передній пасажир автомобіля марки «ВАЗ» моделі «21074» ОСОБА_3 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що знаходяться у прямому причиновому зв`язку з настанням його смерті.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач-2 є страховиком відповідача-1 згідно з полісом ОСЦПВ ПрАТ «Євроінс Україна» АМ002935782.

Ліміт відповідальності за вказаним полісом у розмірі 100000 грн. учасниками процесу визнається та не заперечується.

Позивач звертався до відповідача-2 з приводу відшкодування шкоди, заподіяної ДТП, що мала місце 02.03.2018.

Відповідач-2 листом від 28.08.2019 №19421/2019 повідомив позивача про відсутність підстав для здійснення страхової виплати на його користь. Відмовляючи у проведенні виплати, відповідач-2 виходив з того, що потерпілою особою на момент підготовки листа від 28.08.2019 пропущено строк, встановлений пунктом 37.1.4 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за яким неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

У подальшому відповідач-2 листом від 11.05.2021 за вих.№1556ДВЗ повторно надсилав позивачу листа стосовно прийнятого рішення за фактом пошкодження транспортного засобу, власником якого є позивач, у ДТП від 02.03.2018.

Також суд з`ясував, що позивач звертався з претензією-повідомленням від 22.06.2021 б/н до відповідача-1, яка надсилалася першим за адресою АДРЕСА_3 .

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач долучив висновок експертного дослідження №34 від 22.05.2018, згідно зі вступною частини якого, на вирішення експерту поставлено наступні питання:

-яка ринкова вартість автомобіля Peugeot Boxer, д.н.з. НОМЕР_6 станом цін на 02.03.2018?

-яка вартість відновлювального ремонту автомобіля Peugeot Boxer, д.н.з. НОМЕР_6 ?

-яка вартість матеріального збитку заподіяна власнику вищевказаного транспортного засобу?

Відповідно до зазначеного експертного висновку:

1)ринкова вартість автомобіля Peugeot Boxer, д.н.з. НОМЕР_6 , станом цін на 02.03.2018 року може становити 282761,39 грн.;

2)вартість відновлювального ремонту автомобіля Peugeot Boxer, д.н.з. НОМЕР_6 становить 423556,72 грн.;

3)вартість матеріального збитку заподіяна власнику вищевказаного транспортного засобу 282761,39 грн.

ІV. Позиція суду

(1)Щодо розміру заявлених позивачем до відшкодування збитків

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Частиною 1 статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц зробила висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

У постанові від 14 грудня 2021 року по справі №147/66/17 (провадження № 14-95цс20) Велика Палата Верховного Суду підтвердила зазначений висновок, вказавши, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком.

За наведених обставин суд наголошує на тому, що обґрунтованість розміру збитків, заявлених до стягнення із застрахованої особи, залежить від правильності визначення суми відшкодування, яку повинен сплатити її страховик, тобто правильність визначення суми, яку повинен сплатити відповідач-2 безпосередньо впливає на обсяг відповідальності відповідача-1.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України унормовано Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року №1961-IV (далі Закон №1961-IV).

Частиною 1 статі 30 вказаного Закону встановлено, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди (частина 2 статті 30 Закону №1961-IV).

Механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів, а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночної процедури визначення вартості КТЗ встановлені Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, яка затверджена спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003 року (далі Методика), вимоги якої є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз.

Відповідно до підпункту 7.17 Методики, якщо вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників розукомплектованого або аварійно пошкодженого колісного транспортного засобу перевищує його ринкову вартість без зазначених пошкоджень, то ринкова вартість такого колісного транспортного засобу не розраховується. Відновлення такого колісного транспортного засобу за принципом внеску є економічно недоцільним. У цьому випадку може бути визначена вартість утилізації колісного транспортного засобу.

Тобто якщо транспортний засіб є фізично знищеним (вартість відновлювального ремонту аварійно пошкодженого колісного транспортного засобу перевищує його ринкову вартість без зазначених пошкоджень) встановлюється вартість утилізації колісного транспортного засобу.

Згідно з підпунктом 2.2. Методики утилізаційна вартість КТЗ визначається як грошова сума, яку передбачається одержати від продажу не придатного для експлуатації за прямим функціональним призначенням КТЗ для альтернативного використання його справних і придатних до експлуатації складників.

Отже, розмір шкоди пов`язаної з фізичним знищення транспортного засобу розраховується за правилом частини 2 статті 30 Закону №1961-IV. У випадку фізичного знищення транспортного засобу його власнику відшкодовується різниця між ринковою вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди (утилізаційною вартістю), а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Утім, позивач не надав жодних доказів на підтвердження вартості транспортного засобу після ДТП (утилізаційної вартості), що унеможливлює визначення завданого розміру матеріального збитку.

За правилами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як наслідок, відсутність ідентифікації конкретного розміру матеріального збитку унеможливлює стягнення відповідних сум з відповідачів.

(2)Щодо допустимості долученого позивачем експертного висновку

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими є докази, отримані з порушенням закону.

Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Таким чином, допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Як роз`яснено у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» № 8 від 30 травня 1997 року, при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Статтею 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.

Частиною 6 статті 106 ЦПК України встановлено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Згідно з частиною 5 статті 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Суд встановив, що, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач долучив висновок експертного дослідження №34 від 22.05.2018. Між тим, у відповідному висновку не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а також, що висновок підготовлений для подання його до суду.

За таких обставин суд погоджується із аргументами відповідача-1 про недопустимість доданого позивачем висновку експерта.

Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 по справі №522/1029/18.

Суд відхиляє доводи представника позивача про допустимість експертного висновку, позаяк у цій частині відповідний представник безпідставно ототожнює висновок експерта і звіт про грошову оцінку майна.

(3) Щодо застосування інституту позовної давності

Статтею 256 ЦК України детерміновано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93,§ 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), для цілей застосування частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач (частина перша статті 30 ЦПК України 2004 року; частина перша статті 48 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Верховним Судом); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, у яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один із них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі №391/1217/14-ц (провадження № 61-11197сво18).

Тобто у спірних правовідносинах, зважаючи на множинність відповідачів, суд повинен дослідити допустимість застосування інституту позовної давності до вимог, заявлених до того з відповідачів, який подав заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності, із урахуванням обсяг відповідальності конкретного відповідача.

Слід наголосити на тому, що перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».

Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Між тим, як встановлено та відображено у мотивувальній частині рішення суду, позивач не надав доказів для підтвердження розміру заподіяних йому збитків, тому позовні вимоги слід залишити без задоволення у зв`язку з їх необґрунтованістю, а не з підстав спливу строків позовної давності.

Таким чином, заява відповідача-1 про застосування наслідків спливу позовної давності, виходячи з обставин встановлених судом та дослідженого доказового матеріалу, є безпідставною.

(4) Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу і три проценти річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні висновки висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Крім того, у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження №12-189гс19) Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, дійшла висновку, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат і трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Отже, враховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань позовні вимоги в аналізованій частині слід залишити без задоволення, зважаючи на відмову у задоволенні основних позовних вимог.

V. Судові витрати

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

Питання стосовно розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до статті 141 ЦПК України, за якою відмова у задоволенні позову є підставою для покладення на позивача понесених із розглядом справи витрат.

VI. Висновки за результатами розгляду

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підсумовуючи викладене у сукупності суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.Й. Данко