У х в а л а

16 червня 2022 року

м. Київ

справа № 752/22483/20

провадження № 61-5192ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу Міністерства економіки України на ухвалу Київського апеляційного суду від 25 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Петрашка Ігоря Ростиславовича, державного підприємства «УДВП ІЗОТОП», третя особа - виконувач обов`язків директора державного підприємства «УДВП ІЗОТОП» Пасєка Олександр Васильович, про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним наказ з особового складу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 12 жовтня 2020 року № 186-п про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

18 квітня 2022 року Міністерство економіки України подало апеляційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 вересня 2021 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 травня 2022 року апеляційну скаргу Міністерства економіки України залишено без руху та запропоновано скаржнику навести інші поважні причини пропущення строку апеляційного оскарження, оскільки наведені причини судом визнані неповажними.

На виконання ухвали суду представником Міністерства економіки України подано клопотання, в якому представник повторно посилається на ті ж самі причини, а саме: неотримання повного тексту оскаржуваного рішення та запровадження воєнного стану на території країни.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 травня 2022 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Міністерства економіки України на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 вересня 2021 року відмовлено.

У червні 2022 року Міністерство економіки України подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій заявник просить оскаржуване судове рішення скасувати й передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

За змістом касаційної скарги її обґрунтування полягає в тому, що суд апеляційної інстанції своїм рішенням унеможливив реалізацію заявником наданих процесуальних прав на оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанцій було допущено порушення норм процесуального права, які передбачені статтею 411 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним й обґрунтованим.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Предметом оскарження у цій справі, як вбачається зі змісту касаційної скарги, є судове рішення апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановлені державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти підстави для поновлення строків для оскарження, які мають виправдовувати втручання у принцип res judicata. При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Апеляційним судом установлено, що 13 грудня 2021 року Київським апеляційним судом відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 вересня 2021 року, яке, відповідно до даних офіційного сайту Єдиного державного реєстру судових рішень, надіслано судом 29 листопада 2021 року, оприлюднено 01 грудня 2021 року.

17 грудня 2021 року представник Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2021 року № 504 перейменовано на Міністерство економіки України) подав відзив на цю апеляційну скаргу. Тобто, подаючи відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 саме 17 грудня 2021 року, представник Міністерства економіки України мав таку можливість у визначені законом процесуальні строки подати апеляційну скаргу, а отже знав про наявність повного тексту судового рішення першої інстанції, тому посилання заявника на запровадження в Україні правового режиму воєнного стану з 24 лютого 2022 року, суд апеляційної інстанції об`єктивно не вважав поважною причиною для поновлення процесуального строку.

Отже, зазначені обставини свідчать про відсутність у Міністерства економіки України дійсного наміру на оскарження рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим спростовують його доводи щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення, зокрема, у зв`язку з неотриманням копії судового рішення.

Оскільки, заявник обґрунтовані причини пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження не навів, належними та допустимим доказами пропуск процесуального строку не підтвердив, тому судом апеляційної інстанції правильно відмовлено у відкритті провадження у справі.

Такі дії не свідчать про готовність заявника брати участь у справі на всіх етапах розгляду та сприяти своєчасному розгляду цієї справи.

Відтак, ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватися, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом й не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Таким чином, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Отже, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Керуючись частиною четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства економіки України на ухвалу Київського апеляційного суду від 25 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Петрашка Ігоря Ростиславовича, державного підприємства «УДВП ІЗОТОП», третя особа - виконувач обов`язків директора державного підприємства «УДВП ІЗОТОП» Пасєка Олександр Васильович, про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара