Номер провадження: 22-ц/813/3773/22
Справа № 522/438/18
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 червня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Страхова компанія «Здорово», про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 42 553 гривень та моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень, мотивовуючи це тим, що 23 жовтня 2017 року відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки Lexus, номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля Toyota, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2017 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. У результаті протиправних дій ОСОБА_2 ОСОБА_1 , як власнику пошкодженого автомобіля, завдано матеріальні збитки у розмірі 42 553 грн. Крім того, внаслідок ДТП йому завдано моральні страждання, внаслідок чого він змушений був змінити свій звичайний спосіб життя. Відповідач у добровільному порядку завдану позивачу шкоду не відшкодувала, що обумовило звернення позивача до суду за захистом своїх прав.

Вказана цивільна справа неодноразово розглядалась судами, зокрема, рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 11.06.2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 34 711 гривень та моральну шкоду в розмірі 3 000 гривень, а також стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 704,80 гривень. В задоволені решти вимог відмовлено.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 27.09.2018 року рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11.06.2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.03.2019 року рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11.06.2018 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 27.09.2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В подальшому (18.06.2019 року), ОСОБА_1 подав до суду позовну заяву (зі змінами та доповненнями) та просив суд стягнути з ОСОБА_2 , СК «Здорово», МТСБУ на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки, завдані внаслідок ДТП, у сумі 42 553,00 грн., пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ в сумі 20 788,00 грн., 3% річних у розмірі 2 105,00 грн. та збитки інфляції у розмірі 7 630,90 грн., стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 100 000,00 грн.

Рішенням Приморського районного суду від 09 червня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) моральну шкоду в розмірі 3 000,00 (три тисячі) грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.)

Здійснено поворот виконання рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 червня 2019 року по справі №522/438/18 в частині стягнення з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_5 , виданий 10.02.1997 року Приморським РВ м. Одеси, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 34 711,00 грн. (тридцять чотири тисячі сімсот одинадцять гривень 00 коп.).

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить частково скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 червня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 на його користь: суми матеріальних збитків, завданих внаслідок ДТП в розмірі - 42 553 грн.; суми пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ в розмірі - 20 788,00 грн; три відсотки річних та збитки від інфляції за період з 24.10.2017 року по 18.06.2019 року в розмірі 2 105 грн. (3% річних) та 7 630,90 грн. (витрати від інфляції за вказаний період часу), а всього 9 735,90 грн. задовольнити, скасувати поворот виконання рішення суду та в іншій частині рішення залишити без змін.

Апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування дійсних обставин справи.

В апеляційній скарзі апелянт послався на те, що судом в оскаржуваному рішенні помилково не взято до уваги ухвалу Касаційного Цивільного суду Верховного суду від 09.01.2020 року №753/15214/16-ц, відповідно до якої, колегія суддів вирішила відступити від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 04.07.2018 року у справі №755/180006/15-ц та від 03.10.2018 року в справі №760/15471/15-ц шляхом її конкретизації та вказала, що у разі якщо страхова компанія позбавлена ліцензії, виключена із МТСБУ, перебуває у стані припинення (банкрутства), фактично не здійснює діяльності, потерпілий може звернутись з позовом про стягнення шкоди безпосередньо до особи, яка її завдала.

У справі, яка переглядається, установивши, що позивач звернувся до суду з позовом до особи, яка завдала шкоди, й просив стягнути з відповідача грошові кошти на відшкодування шкоди, завданої ДТП, суд І інстанції не забезпечив реалізацію абсолютного права позивача на відшкодування цієї шкоди безпосередньо особою, яка завдала шкоди, - відповідачем, на підставах, передбачених законом (статтею 1192 ЦК України).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

При цьому посилаючись на те, що обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.

На офіційному сайті МТСБУ у відкритому доступі було оприлюднено оголошення: «МТСБУ здійснюватиме виплати за зобовязаннями СК «Здорово» від 22.01.2019 року, де було зазначено: «Прийом документів для отримання відшкодування за зобов`язаннями СК «Здорово» здійснюватиметься в період з 01 лютого 2019 року по 30 квітня 2019 року».

Оскільки постанова Верховного Суду, в якій зазначалося, що відповідачем по даній справі має бути СК «Здорово» була ухвалена 20.03.2019 року, а граничний строк подачі документів до МТСБУ для отримання відшкодування тривав до 30.04.2019 року - у позивача існувала можливість подачі відповідної заяви.

З огляду на те, що позивач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на отримання страхового відшкодування, у відповідача ОСОБА_2 не виникло обов`язку щодо виплати матеріальної шкоди.

Щодо стягнення з ОСОБА_2 пені, вказує, що як вбачається із листа Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеса №18470 від 03.06.2019 року, ОСОБА_2 перерахувала на рахунок Другого Приморського відділу ДВС міста Одеса ГТУЮ в Одеській області 39 326,80 грн. на користь ОСОБА_1 та, відповідно, грошове зобов`язання було виконано.

Також на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких відповідач посилаючись на постанову Великої палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції оскаржується та, відповідно, переглядається судом апеляційної інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 : матеріальних збитків, завданих внаслідок ДТП у розмірі - 42 553 грн.; пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ в розмірі - 20 788,00 грн; три відсотки річних та збитки від інфляції за період з 24.10.2017 року по 18.06.2019 року в розмірі 2 105 грн. (3% річних) та 7 630,90 грн. (витрати від інфляції за вказаний період часу), а всього 9 735,90грн. та вирішення питання про поворот виконання рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у відповідній частині, суд першої інстанції виходив з того, що:

- обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика;

- обов`язок з виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності покладено на страхову компанію до завершення процедури її ліквідації в особі ліквідаційної комісії, а в разі недостатності коштів (майна) - на МТСБУ;

- судом надано оцінку посиланням позивача на те, що позиція Верховного Суду з приводу відшкодування шкоди на даний час базується на тому, що у разі, якщо страхова компанія позбавлена ліцензії, виключена із МТСБУ, перебуває в стані припинення (банкрутства), фактично не здійснює діяльності, ці висновки (Великої Палати Верховного Суду) не застосовуються та потерпілий може звернути з позовом про стягнення шкоди безпосередньо до особи, яка її завдала. Так, дійсно, зазначена думка була викладена в ухвалі Верховного Суду від 09.01.2020 року по справі №753/15214/16-ц, проте саме цією ухвалою справу №753/15214/16-ц колегією суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Щодо повороту виконання рішення, судом першої інстанції враховано, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.03.2019 року рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11.06.2018 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 27.09.2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, і що при новому розгляді справи позовні вимоги задоволені в меншому розмірі ніж було фактично виконано в порядку виконання судового рішення, яке було в подальшому скасовано в касаційному порядку, необхідно здійснити поворот виконання рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 червня 2019 року по справі №522/438/18 в частині стягнення з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_5 , виданий 10.02.1997 року Приморським РВ м. Одеси, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 34 711,00 грн. (тридцять чотири тисячі сімсот одинадцять гривень 00 коп.).

Судом встановлено, що:

23 жовтня 2017 року відбулася ДТП за участю автомобіля марки Lexus, номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля Toyota, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2017 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП (а.с. 5, т. 1).

Відповідно до розписки від 07 листопада 2017 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 300 доларів США на придбання фари для автомобіля марки Тоуоta Camry (а.с. 24, т. 1).

Згідно з актом виконаних робіт №000000001-Л від 20 листопада 2017 року вартість ремонту автомобіля Toyota, пошкодженого внаслідок ДТП, склала 42 553 грн. (а.с. 9, т. 1).

З 04 жовтня 2017 року до 13 жовтня 2017 року та з 17 жовтня 2017 року до 09 листопада 2017 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у Центрі реконструктивної та відновної медицини за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідними листками непрацездатності (а.с. 12-13, т. 1). 05 жовтня 2017 року ОСОБА_1 було виконано порожнинну операцію. За вказаний період лікування позивач знаходився на лікарняному та проходив ранню післяопераційну реабілітацію, постійно знаходився під наглядом хірурга та відвідував лікарню.

13 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та СК «Здорово» укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується полісом №АМ/1958129.

За цим полісом страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяно шкоду третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Цим полісом забезпечений транспортний засіб Lexus, номерний знак НОМЕР_1 , та встановлено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну (на одного потерпілого) - 100 000 грн, за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю (на одного потерпілого) - 200 000 грн. (а.с. 25, т. 1).

ОСОБА_2 24.10.2017 року повідомила страхувальника про ДТП, що підтверджується відповідною заявою (а.с. 26).

ОСОБА_3 також 24.10.2017 року звернувся до ПрАТ СК «Здорово» з повідомленням про ДТП та з заявою про виплату йому страхового відшкодування (а.с. 83-84, т. 1).

Як стверджує позивач, страхове відшкодування страховиком йому спачено не було.

Як вбачається з оголошення, опублікованого 22.01.2019 року на офіційному сайті МТСБУ (http://www.mtsbu.ua/ua/presscenter/news/147408/), МТСБУ розпочало врегулювання страхових випадків за зобов`язаннями ПрАТ СК «Здорово». 1 лютого 2018 року компанія втратила право укладати договори ОСЦПВ в зв`язку з втратою статусу асоційованого члена МТСБУ. Прийом документів для отримання відшкодування за зобов`язаннями СК «Здорово» здійснювався в період з 01 лютого 2019 року по 30 квітня 2019 року. Подати документи можна було особисто, за адресою - м. Київ, Русанівський бульвар, буд. 8, надіслати поштою за адресою - 02002, Київ-2, а/с 272 або надіслати електронною поштою на адресу .

Як зазначено в оголошенні МТСБУ відшкодування за невиконаними зобов`язаннями страховика відбуватиметься в межах залишку коштів страховика у фондах МТСБУ та згідно п.3 Порядку повернення гарантійних внесків страховиків до фонду захисту потерпілих у ДТП шляхом врегулювання страхових випадків.

При цьому судом встановлено, що Приватне акціонерне товариство Страхова компанія «Здорово», скорочена назва - ПрАТ СК «Здорово», код ЄДРПОУ 3367321, за даними ЄДРПОУ не перебуває в процесі припинення.

Колегія суддів звертає увагу на таке.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.

Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України.

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

Закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки.

Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обовязків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

Разом з тим у порушення принципу пропорційності законом не встановлено механізму захисту права осіб (поновлення права), які добросовісно виконують покладені на них обов`язки, якщо шкода не відшкодована не з їхньої вини. Тому тлумачення права щодо відшкодування шкоди за наслідками страхового випадку за Законом № 1961-IV, має здійснюватися з огляду на добросовісне виконання зобов`язань та поведінки всіх учасників (добросовісна чи недобросовісна поведінка/дії) та пропорційність інтересів усіх учасників цих правовідносин.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі - ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV), який є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них згідно з пунктом 9 частини першої вказаної статті належить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 №1961-IV (далі - Закон №1961-IV).

Стаття 6 Закону №1961-IV передбачає, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Стаття 22 вказаного Закону №1961-IV регламентує, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди

і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

За змістом статті 9 Закону №1961-IV страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Колегія суддів звертає увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування згідно із Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).

Згідно з ст.41, 52 Закону №1961-IV Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду у разі її заподіяння у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Членство страховика в МТСБУ припиняється у разі виключення такого страховика із членів МТСБУ або втрати цим страховиком статусу асоційованого члена МТСБУ.

Страховик, членство (у тому числі повне) якого припинено, зобов`язаний виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону №1961-IV, є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди.

З урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду посилання ОСОБА_1 на право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, яке є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене наявністю у останнього полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортний засобів, є необґрунтованими.

Колегія суддів враховує, що судом першої інстанції було надано вичерпну оцінку посиланням позивача на те, що позиція Верховного Суду з приводу відшкодування шкоди на даний час базується на тому, що у разі, якщо страхова компанія позбавлена ліцензії, виключена із МТСБУ, перебуває в стані припинення (банкрутства), фактично не здійснює діяльності, ці висновки (Великої Палати Верхвоного Суду) не застосовуються та потерпілий може звернути з позовом про стягнення шкоди безпосередньо до особи, яка її завдала. Так, дійсно, зазначена думка була викладена в ухвалі Верховного Суду від 09.01.2020 року по справі №753/15214/16-ц, проте саме цією ухвалою справу №753/15214/16-ц колегією суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 20.02.2020 року дійшла висновку про необхідність повернення справи № 753/15214/16-ц для розгляду касаційної скарги відповідній колегії Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у зв`язку із відсутністю підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухвалених рішенні Великої Палати та у зв`язку із відсутністю у цій справі виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики

Щодо конкретизації висновку Великої Палати Верховного Суду у випадках, коли страхова компанія позбавлена ліцензії, виключена з МТСБУ, перебуває у стадії припинення (банкрутства), фактично не здійснює діяльність, то відповідь на поставлене питання міститься безпосередньо у Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Статтею 52 Закону № 1961-IV врегульовано питання припинення членства в МТСБУ, зокрема повне членство страховика в МТСБУ припиняється у разі позбавлення страховика - повного члена МТСБУ такого статусу, втрати цим страховиком статусу асоційованого члена МТСБУ або виключення такого страховика із членів МТСБУ. Страховик, членство якого у МТСБУ припинено, зобов`язаний виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Позбавлення членства в МТСБУ, виключення з державного реєстру фінансових установ, анулювання ліцензій, перебування у стані припинення не звільняє страховика від виконання його зобов`язання за полісом.

Таким чином, наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений: 23.06.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова