Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.06.2022 м. Бар Вінницької області

Барський районний суд Вінницької області в складі:

головуючої судді Салдан Ю. О.,

секретар судового засідання Гаврищук К. М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Жунку Д.С.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Невольчука С.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

У С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначила, що 24.09.2009 вони з відповідачем зареєстрували шлюб, який рішенням Барського районного суду Вінницької області від 15.06.2020 було розірвано. У сторін народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказувала, що під час перебування у шлюбі з відповідачем вони придбали наступне майно: житловий будинок по АДРЕСА_1 , вартість будинку на час придбання становила сім тисяч доларів США; транспортний засіб ВАЗ 21104, 2004 року виготовлення, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартість якого на час придбання становила три тисячі доларів США. Все перелічене майно зареєстровано як власність відповідача. Згідно з даними звіту про оцінку майна, вартість будинку складає 176240 грн, середньоринкова вартість автомобіля становить 65670 грн. Зазначила, що в добровільному порядку поділ майна провести не вдається.

На підставі викладеного позивач просила визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 32835 гривень як компенсацію 1/2 частини вартості її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки ВАЗ 21104, 2004 року виготовлення, об`єм двигуна 1596, державний номерний знак НОМЕР_1 . Просила також стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Представник відповідача подав до суду відзив, у якому просив відмовити в задоволенні позову та стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати в сумі 7000 гривень.

В обґрунтування своєї позиції зазначив, що вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації за її частку автомобіля є незаконною, оскільки все майно подружжя ділиться в натурі. Присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе лише за умови згоди на це іншої сторони, та попереднього внесення нею відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Крім цього, більша частина суми, яку сторони оплатили за придбання вказаного автомобіля, відповідач одержав за продаж свого попереднього автомобіля, який він придбав до реєстрації шлюбу з позивачкою у 2007 році та продав у 2019 році за 1650 доларів США. Деякий період відповідач користувався даним автомобілем по техпаспорту старого власника і оформив його на себе лише під час шлюбу із позивачем. Автомобіль, який є предметом спору, сторони придбали за 2650 доларів США. Тобто, вартість спільної сумісної власності подружжя у ньому становить 1000 доларів США, і, відповідно, повинна бути розділена між подружжям.

Стосовно житлового будинку, який вони з позивачем купили у 2010 році, за 7000 тисяч доларів США, то 3500 доларів США на його придбання відповідач витратив із особистих коштів, 1500 доларів США із яких позичив у громадянина ОСОБА_5 , іншу суму коштів розміром 2000 тисячі доларів США відповідач заробив у російській федерації, куди їздив на заробітки ще до шлюбу із позивачем. Таким чином, спільна частка подружжя у спірному житловому будинку може складати лише 3500 тисяч доларів США. Враховуючи вказане, позивач може претендувати лише на 1/4 частину житлового будинку.

Відповідач також просив застосувати для вирішення спору норми статті 70 Сімейного кодексу, які передбачають право суду у певних випадках відступити від засади рівності часток подружжя, оскільки позивач не проживає разом із малолітніми дітьми і не приймає участі у вихованні дітей, діти перебувають на утриманні відповідача.

Відповідач також стверджував, що сума витрачених позивачем коштів у розмірі 20000 тисяч гривень на правничу допомогу адвоката є недостовірною, не відповідає складності справи і витраченому часу адвоката для надання послуг позивачу.

Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він вказав, що залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею надалі. Водночас, інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оскільки позивач погоджується на одержання грошової компенсації, особисто не користується транспортним засобом, вважає, що спірний транспортний засіб є об`єктом їх права спільної сумісної власності, тому має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності.

Відповідь на відзив мотивовано також тим, що жодними доказами не підтверджені ті обставини, що відповідач витратив на придбання спірного автомобіля саме ті кошти, які він отримав від продажу попереднього автомобіля, не надано доказів факту придбання автомобіля і розміру грошової суми від його продажу. Відповідачем не надано доказів отримання позики від ОСОБА_5 в сумі 1500 доларів США, доказів працевлаштування за кордоном, щодо розміру заробітку, доказів існування коштів, зароблених до реєстрації шлюбу з позивачем на момент придбання спірного житлового будинку.

Стосовно відступу від засади рівності часток подружжя представник позивача зазначив, що відповідачем не додано доказів, які свідчили б про фактичне одержання ним аліментів на утримання дітей, їх розмір, чи про наявність заборгованості позивача зі сплати аліментів. Проживання дітей з одним із подружжя само по собі не є підставою для збільшення частки у майні при його розподілі тому з подружжя, з ким проживають діти.

У судому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Позивач пояснила, що з моменту розлучення діти проживають з відповідачем за їх спільною домовленістю. Повідомила, що за судовим наказом аліменти на користь відповідача не сплачує, однак мала намір сплачувати, проте відповідач не надав їй номер рахунку. Будинок вони з відповідачем купували під час шлюбу і кошти, які на нього позичали у ОСОБА_6 , віддавали в період перебування в шлюбі. Попередній автомобіль відповідач продав та купив інший, доклавши на нього кошти, однак без відома позивача. З моменту одруження до моменту придбання будинку позивач ніде не працювала, за період шлюбу отримувала випадкові нерегулярні заробітки, у цей час діти були в дитячому садочку або залишались із свекрухою.

Представник відповідача в судовому засіданні просив суд у задоволенні позову відмовити повністю з підстав, викладених у відзиві, вказував на недопустимість як доказу звіту про оцінку майна, вважаючи, що вартість майна може бути визначена лише висновком експерта.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні надав показання, за змістом яких автомобіль 2109 відповідач придбав ще до стосунків з позивачем у 2005 році на зароблені у Москві кошти. Свідок бачив як ОСОБА_2 на ньому їздив, однак про факт придбання і перереєстрацію на відповідача під час шлюбу, а також про придбання іншого автомобіля за кошти від продажу попереднього, свідку відомо зі слів відповідача. Свідок також пояснив, що ОСОБА_2 працював у Москві з 2004 року до 2015 року, за три місяці відповідач заробляв 4 тисячі доларів, пізніше по тисячі. Вказана інформація свідку відома, оскільки вони працювали спільно. Також зі слів відповідача свідку відомо, що будинок відповідач придбав за зароблені в Москві кошти. Свідок повідомив, що про суму доходу відповідача йому відомо, оскільки заробітну плату вони отримували разом, а бувало, що свідок отримував заробіток ОСОБА_2 і віддавав потім йому. Зазначив, що значних покупок у відповідача не було під час перебування на роботі.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що він з відповідачем разом працювали в Москві з 2008 року до 2014 року. ОСОБА_2 почав працювати раніше. Спочатку відповідач був зварювальником, пізніше токарем. Заробітна плата на підприємстві, де вони з відповідачем працювали, складала близько тисячі доларів на місяць. Однак ОСОБА_2 заробляв більше, оскільки був зварювальником. Свідку відомо зі слів відповідача, що будинок придбано за зароблені ним кошти. Після того, як відповідач почав їздити на заробітки, до реєстрації шлюбу з позивачем, він придбав автомобіль ВАЗ 2109.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні розповів, що з 2007 року він з ОСОБА_2 були на заробітках у Москві, дохід складав близько тисячі доларів на місяць. Працювали близько трьох місяців, потім два-три тижні були вдома. Вказав, що ВАЗ 2109 відповідач придбав до реєстрації шлюбу, приблизно в 2008 році. В якому році відповідач автомобіль продав свідку не відомо. Вказав, що зі слів відповідача йому відомо, що ОСОБА_2 придбав будинок, однак не пам`ятає коли це було.

Заслухавши учасників розгляду, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлені такі обставини.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 24.09.2009, виданого виконавчим комітетом Комаровецької сільської ради Барського району Вінницької області, ОСОБА_2 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб 24.09.2009, актовий запис №5. Прізвище після державної реєстрації шлюбу чоловіка « ОСОБА_11 », дружини « ОСОБА_11 ».

Згідно з свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 12.12.2012, яке видано повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Барського районного управління юстиції Вінницької області, сторони є батьками ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 19.02.2013, яке видано Комаровецькою сільською радою Барського району Вінницької області, сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 24.09.2009 виконавчим комітетом Комаровецької сільської ради Барського району Вінницької області, розірвано згідно із рішенням Барського районного суду Вінницької області від 15.06.2020.

Згідно з витягом за результатами електронного запиту по базі даних МВС, параметри пошуку (як встановлено з матеріалів справи, вказаний РНОКПП належить ОСОБА_2 ), наявна наступна інформація: ВАЗ 21104, 2004 року виготовлення, об`єм двигуна 1596, дата реєстрації 19.01.2019, тобто за час шлюбу з позивачем.

Середньоринкова вартість вказаного транспортного засобу станом на 13.01.2022 становить 65670 гривень, що підтверджується звітом про оцінку транспортного засобу від 13.01.2022, складеного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_13 , у додатках до якого наявний сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №432/21 від 04.06.2021, кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ№5859 від 05.04.2008, посвідчення про підвищення кваліфікації МФ №12462-ПК від 04.11.2021.

17.06.2011, у період перебування у шлюбі з позивачем, зареєстровано право власності відповідача ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_2 виникло на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, 1174, від 23.12.2010, укладеного відповідачем з продавцем ОСОБА_14 . Вулиця ОСОБА_15 була перейменована на вулицю Калинова, що не оспорювалося сторонами.

У пункті 5 договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.12.2010, укладеного відповідачем з продавцем ОСОБА_14 , вказано, що покупець заявляє продавцю та усім заінтересованим у тому особам, що він покупець перебуває у шлюбі, і грошові суми, які передаються відповідно до умов цього договору, є спільною сумісною власністю подружжя. У цьому пункті також зазначено, що дружина покупця ОСОБА_1 дає згоду на розпорядження спільно набутими коштами для придбання житлового будинку, нотаріально посвідчену 23 грудня 2010 року та зареєстровану за р. №1173.

Вказані обставини підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №293606667 від 04.01.2022, копією нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.12.2010.

Згідно із даними звіту про оцінку житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого 15.01.2022 суб`єктом оціночної діяльності фізичною-особою підприємцем ОСОБА_16 , вартість будинку без ПДВ складає 176240 гривень. Вказане підтверджується матеріалами звіту, у яких наявні кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ№6178 від 05.07.2008, сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, яким визначено спеціалізацію оцінювача від 21.09.2018, посвідченням про підвищення кваліфікації оцінювача від 01.09.2020.

Відповідач ОСОБА_2 в період з 2004 по 2015 роки перебував на заробітках у російській федерації, виконуючи роботи токаря і зварювальника, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Діти сторін ОСОБА_12 та ОСОБА_4 проживають з батьком ОСОБА_2 і перебувають на його утриманні, проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується актом обстеження фактичного проживання №8 від 24.03.2022 за підписом старости ОСОБА_17 , сусідів ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та довідкою №40 від 24.03.2022, виданою старостою Комаровецького старостинського округу Холявою О. М. Вказані обставини позивач не оспорювала.

Судовим наказом Барського районного суду Вінницької області від 08.02.2022 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання їх спільних дітей, у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 01.02.2022 і до досягнення старшою дитиною повноліття, що підтверджується копією судового наказу.

Ті обставини, що станом на момент вирішення спору позивач жодних коштів в рахунок сплати аліментів згідно із судовим наказом відповідачу не надала, вона визнала у судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Нормами статті 61 Сімейного кодексу України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 3 статті 368 Цивільного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена Великої Платою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, яку суд враховує у цій справі.

Як встановлено судом, спірне майно (житловий будинок і автомобіль) були придбані під час перебування ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у шлюбі.

Відповідачем не надано доказів того, що вказане майно було придбано ним самостійно за кошти, які належали відповідачу на праві особистої приватної власності. Жодними доказами не підтверджено, що відповідач сплатив за придбаний за час шлюбу автомобіль кошти, які він отримав від продажу іншого автомобіля, і не доведено, що інший автомобіль був його особистою приватною власністю.

Показаннями свідків, які були допитані у судовому засіданні, підтверджуються лише обставини перебування відповідача на заробітках у російській федерації в період з 2004 по 2015 роки, які свідки спостерігали особисто, оскільки працювали разом з відповідачем.

Відповідно до частини 2 статті 60 ЦПК України якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Вказані норми дають підстави для висновку, що показання свідків щодо розміру заробітку відповідача, придбання ним до шлюбу іншого автомобіля, котрий був оформлений на відповідача під час шлюбу, про що він вказав у відзиві, є недопустимими доказами, оскільки надані з чужих слів (а саме, зі слів відповідача) і не підтверджуються жодними письмовими чи іншими доказами.

Крім того, згідно з нормами статті 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності також є заробітна плата та інші доходи, одержані одним із подружжя, гроші, отримані за договором, який укладено в інтересах сім`ї. Відтак, обставини перебування відповідача на заробітках, отримання ним за договором позики коштів для придбання будинку для сім`ї, не свідчать про те, що він здобув таким чином кошти, які є його особистою приватною власністю.

Суд також враховує на підтвердження тих обставин, що сплачені на придбання будинку кошти були спільною сумісною власністю подружжя, і положення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.12.2010, який підписаний особисто відповідачем, і в якому він заявив, що кошти, які передаються за договором, є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідачем не спростовано достовірності наданої ним на момент укладення договору нотаріусу інформації.

Таким чином, оскільки спірний житловий будинок і автомобіль придбані за час шлюбу, відповідачем не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності на придбане за час шлюбу майно, вказане майно є спільною сумісною власністю сторін.

За частиною 1 статті 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина 2 статті 71 Сімейного кодексу України).

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (частина 4 статті 71 Сімейного кодексу України).

Норми частини 4 статті 71 Сімейного кодексу України не вимагають обов`язкового внесення на депозитний рахунок суду грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29.04.2020 у справі №210/4854/15-ц, від 03.06.2020 у справі №487/6195/16-ц.

Відповідач у відзиві позов визнав частково і стверджував, що спірне майно не повністю є спільною сумісною власністю подружжя, а лише частково, оскільки на придбання цього майна у шлюбі були витрачені не лише спільні сумісні кошти подружжя, а й кошти відповідача, які є його особистою приватною власністю. Відтак відповідач оспорював розмір частки позивача у спірному майні. Оскільки спірне майно є неподільним, позивач обрала способом захисту своїх прав щодо житлового будинку визначення ідеальної частки у праві спільної сумісної власності і визнання права на цю частку, оскільки право у такій частці осопрювалося відповідачем, а щодо автомобіля обрано спосіб захисту у вигляді присудження позивачу грошової компенсації її частки у праві спільної сумісної власності. Порушені права позивача можуть бути захищені в обраний нею спосіб, який є ефективним для відновлення її прав.

Визначаючи розмір частки позивача у праві спільної сумісної власності подружжя на спірне майно, суд керується таким.

Відповідно до частини 2 статті 70 Сімейного кодексу України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Згідно з частиною 3 статті 70 Сімейного кодексу України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Зміст наведених норм статей 70 і 71 Сімейного кодексу України дають підстави для висновку, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 грудня 2019 року у справі № 297/2837/17, від 02.03.2020 у справі № 448/1722/16-ц.

Як обставини, що мають істотне значення для справи, і мають наслідком відступ від засади рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя суд враховує, що відповідач тривалий час перебував на заробітках за кордоном, виконуючи роботи зварювальника і токаря, які пов`язані із впливом небезпечних для життя і здоров`я виробничих факторів, з метою придбати для сім`ї житловий будинок і автомобіль. Крім цього, позивач в судовому засіданні підтвердила, що після розірвання шлюбу діти проживають з відповідачем за їхньою спільною домовленістю, перебували на його утриманні, а стягнуті судовим наказом аліменти на утримання дітей позивач не сплачує.

Отже, за наявності вказаних обставин, які мають істотне значення для вирішення спору, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково та здійснити розподіл спільного майна подружжя наступним чином: визнати за позивачем право власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідача на користь позивача 1/3 частину вартості спірного автомобіля марки ВАЗ 21104, 2004 року виготовлення, яка відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу від 13.01.2022 становить 21890 гривень.

Таким чином, у власності відповідача ОСОБА_2 залишається 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , а також в його одноосібній власності залишається автомобіль марки ВАЗ 21104, 2004 року виготовлення, об`єм двигуна 1596, державний номерний знак НОМЕР_1 , оскільки на користь позивача стягується грошова компенсація її частки у праві спільної сумісної власності на вказаний автомобіль.

Стосовно доводів представника відповідача про визнання недопустимими доказами звітів про оцінку спірного майна з посиланням на те, що у справах такої категорії повинна бути проведена експертиза, суд зазначає таке.

Ні у відзиві, ні в усних поясненнях відповідач не оспорював визначеної суб`єктом оціночної діяльності вартості житлового будинку чи автомобіля з точки зору її завищення чи заниження, не оспорював кваліфікації оцінювача, чи належності здійсненої процедури оцінки, обґрунтованих зауважень до звіту про оцінку майна не висловив, а лише посилався на необхідність підтвердження вартості висновком експерта. Проте клопотання про призначення експертизи судом відповідач не заявляв, і висновку експерта, виготовленого на його замовлення, суду не надав.

Однак такі доводи представника відповідача не ґрунтуються на вимогах Цивільного процесуального кодексу України.

Так, визначення вартості житлового будинку чи вартості транспортного засобу не належить до випадків обов`язкового призначення експертизи, які передбачені статтею 105 Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

Незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання (стаття 3 вказаного Закону).

Суб`єктами оціночної діяльності є суб`єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб`єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону (частина 1 статті 5 вказаного Закону).

Оцінювачами можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які склали кваліфікаційний іспит та одержали кваліфікаційне свідоцтво оцінювача відповідно до вимог цього Закону. Права, обов`язки та відповідальність оцінювачів встановлюються цим та іншими законами. Оцінювачу забороняється використовувати свої повноваження з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття обіцянки чи пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб. (стаття 6 загаданого Закону).

Позивачем надано звіти про оцінку майна, яка здійснена суб`єктами оціночної діяльності, які отримали сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, склали кваліфікаційний іспит та одержали кваліфікаційне свідоцтво оцінювача, несуть передбачену законом відповідальність за виконання своїх повноважень.

Згідно з нормами статті 76 Цивільного процесуального кодексу України одним із процесуальних джерел доказів є письмові докази.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина 1 статті 95 ЦПК).

Таким чином, суд враховує надані позивачем звіти про оцінку майна як письмові докази, які оформлені відповідно до вимог спеціального закону спеціальним суб`єктом правовідносин у сфері незалежної оцінки майна, відтак є належними, допустимими, і такі докази, якими підтверджується вартість спірного майна, відповідачем не спростовані. Відтак ці докази є достовірними і достатніми для підтвердження вартості спірного майна в цілях здійснення його поділу між сторонами.

Щодо витрат на правничу допомогу, суд зазначає таке.

Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частинами 2-3 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження витрат на правничу допомогу представник позивача подав: договір про надання правової допомоги №б/н від 10.01.2022; додаткову угоду №1 від 10.01.2022 до договору про надання правової допомоги №б/н від 10.01.2022 із зазначенням фіксованої суми гонорару 20000 гривень та переліком наданих послуг; фіскальний чек №ФН243971668/ВН 7 від 18.02.2022, платник: ОСОБА_1 , отримувач: ФОП ОСОБА_20 , на загальну суму 20000 гривень за надання правової допомоги за договором №б/н від 10.01.2022, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правової допомоги у Барському районному суді Вінницької області.

Представник позивача брав участь у судових засіданнях, крім позовної заяви і додатків до неї, готував відповідь на відзив, робив запити до державних реєстрів, що вбачається з матеріалів справи.

Відповідно до частини 6 статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Оскільки відповідачем не доведено неспівмірності витрат позивача на професійну правничу допомогу, а витрати позивача є підтвердженими, реальними і обґрунтованими, та з огляду на той факт, що позовні вимоги задоволено на 74,62 відсотка, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 14924 гривень (20000?74,62%) витрат на правничу допомогу.

На користь позивача з відповідача також слід стягнути витрати на сплату судового збору за подачу позовної заяви до суду пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 903 гривні (992,40?74,62%).

Керуючись ст. ст. 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 (одну третю) частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 21890 (двадцять одну тисячу вісімсот дев`яносто) гривень, як компенсацію 1/3 (однієї третьої) частини вартості її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки ВАЗ 21104, 2004 року виготовлення, об`єм двигуна 1596, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору в сумі 903 (дев`ятсот три) гривні, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 14924 (чотирнадцять тисяч дев`ятсот двадцять чотири) гривні, а всього 15827 (п`ятнадцять тисяч вісімсот двадцять сім) гривень судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду через Барський районний суд Вінницької області, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 08.06.2022.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя Юлія САЛДАН