Справа № 463/205/19 Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/1017/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у січні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , Личаківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, третя особа: ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , про визнання бездіяльності державного виконавця неправомірною, визнання недійсними постанови та акту державного виконавця, визнання недійсним права власності та скасування державної реєстрації права власності, зобов`язання до вчинення дій, відновлення права власності.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в Личаківському ВДВС м. Львова Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебуває виконавче провадження № 4400991 з виконання виконавчого листа № 2-105/2009, виданого 17 квітня 2012 року Личаківським судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 476 122 грн. вартості неотриманого за договором майна. Постановою старшого державного виконавця Личаківського ВДВС Львівського міського управління юстиції від 29 січня 2016 року передано стягувачу нереалізоване майно боржника в рахунок погашення боргу, а саме 1/2 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 , за ціною 476 122 грн. 29 січня 2016 року старшим державним виконавцем Личаківського ВДВС Львівського міського управління складено Акт державного виконавця про передачу майна стягувачу. Стверджує, що зверталася до суду зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця, оскільки передача майна відбулася після закінчення строку дії звіту про оцінку майна, що є порушенням ст. 62 Закону України про виконавче провадження». Крім того, її не було повідомлено про передачу на продаж майна шляхом проведення прилюдних торгів та про проведення уцінки майна на 25 %, а в подальшому на 50 %. Постановою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року скаргу залишено без розгляду та роз`яснено, що оскільки право на майно перейшло до стягувача та зареєстровано за ним, то ефективним і належним способом захисту прав боржника у даних правовідносинах є пред`явлення до суду позову про визнання правочину про перехід права власності недійним (заявлення інших похідних вимог) із залученням стягувача і державного виконавця як відповідачів. Зазначає, що в частині визнання неправомірними дій державного виконавця, суди, які розглядали зазначені обставини надали їм належну правову оцінку, яка не спростовувалася Верховним Судом та має преюдиційне значення.

З наведених підстав просить:

-визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби Пивовара Р.І. щодо невжиття заходів для отримання нового звіту про оцінку майна у виконавчому провадженні 44040991;

-визнати недійними постанову від 29 січня 2016 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та акт державного виконавця державного виконавця про передачу майна стягувачу від 29 січня 2016 року, винесені старшим державним виконавцем Личаківського ВДВС ЛМУЮ Пивоваром у виконавчому провадженні 44040991;

-визнати недійсним право власності та скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за номером 13170060, а саме: 1/2 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_6 ;

-зобов`язати Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради внести відомості до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_6 на 1/2 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

-відновити право власності ОСОБА_3 на 1/2 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби Пивовара Р.І. щодо невжиття заходів для отримання нового звіту про оцінку майна у виконавчому провадженні 44040991.

Визнано недійними постанову від 29 січня 2016 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та акт державного виконавця державного виконавця про передачу майна стягувачу від 29 січня 2016 року, винесені старшим державним виконавцем Личаківського ВДВС ЛМУЮ Пивоваром Р.І. у виконавчому провадженні 44040991.

Скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за номером 13170060, а саме: 1/2 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_6 .

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 768,40 грн. судового збору.

Стягнуто з Личаківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області на користь держави 1536,80 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт стверджує, що усі дії державного виконавця вчинені в строки та у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, оцінка арештованого майна боржника була здійснена 27 квітня 2015 року, а тому звіт про оцінку майна був чинний до 28 жовтня 2015 року, відтак вартість майна, переданого на реалізацію, є дійсною на період реалізації майна. Зазначає, що призначення дати торгів не входить до компетенції держаного виконавця та є прерогативою ДП «Інформаційний центр», тому звіт про оцінку майна має бути чинним на дату визначення стартової ціни державним виконавцем, а норми чинного законодавства не містять положення про те, що звіт про оцінку майна має бути чинним саме на дату проведення торгів. Вказує, що повторна уцінка майна була проведена в час, коли звіт про оцінку майна від 27.04.2015 року був чинним, відтак державний виконавець не мав права ініціювати повторне проведення оцінки майна, а після передачі майна на реалізацію та внесення інформації у систему електронних торгів не мав права зняти лот з реалізації у зв`язку із закінченням чинності оцінки чи якось вплинути на дату проведення торгів, оскільки законом не передбачено таких повноважень виконавця. Вважає, що у зв`язку з тим, що торги не відбулися втретє, державний виконавець був зобов`язаний запропонувати стягувачу залишити за собою майно в рахунок погашення боргу. Наголошує, що можливість скасування оскаржуваних акта і постанови залежить виключно від підстав, передбачених ст. 393 ЦК України і жодним чином не може пов`язуватися з підставами для скасування правочину, укладеного на прилюдних торгах, оскільки такий правочин і передача майна стягувачу не є тотожними поняттями. Звертає увагу, що судом першої інстанції не встановлено, чи мало місце порушення прав позивача та якими доказами підтверджується наявність таких порушень. На думку апелянта, позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки визнання недійним постанови та акта державного виконавця про передачу майна стягувачу не призведе до відновлення того становища, яке існувало до проведення прилюдних торгів, оскільки електронні торги залишатимуться чинними. Стверджує, що звіт про оцінку майна, який втратив чинність, є підставою для визнання торгів недійними лише за умови, якщо одночасно порушуються права чи законні інтереси особи, яка оскаржує торги. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що постановою державного виконавця від 18 липня 2014 року відкрито виконавче провадження 44040991 на підставі виконавчого листа №2-05/2009, виданого 17 квітня 2012 року Личаківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_6 476 122 гривень вартості не отриманого за договором майна.

16 квітня 2015 року державним виконавцем проведено опис й арешт нерухомого майна боржника, а саме: 1/2 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою державного виконавця від 17 квітня 2015 року призначено Горбачова В.А. експертом, суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа 2-05/2009, виданого 17 квітня 2012 року про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_6 476 122 гривень вартості не отриманого за договором майна для надання письмового висновку, звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) з питань встановлення початкової вартості нерухомого майна, а саме: 1/2 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для подальшої реалізації.

З висновку про вартість вищевказаного майна від 27 квітня 2015 року вбачається, що станом на 27 квітня 2015 року вартість такого становила 498 630 гривень.

Як вбачається з супровідного листа сторонам виконавчого провадження скеровано витяг з висновку про вартість об`єкта оцінки від 27 квітня 2015 року, який отримано ОСОБА_3 7 травня 2016 року, що підтверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення.

Начальником Личаківського ВДВС ЛМУЮ 11 червня 2015 року подано заявку на реалізацію арештованого майна: 1/2 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з протоколом № 106803 від 6 серпня 2015 року проведення електронних торгів не відбулося у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів.

11 серпня 2015 року державним виконавцем проведено уцінку майна на 25 % від початкової вартості згідно з висновком експерта, яка після уцінки становила 373 952,5 гривень.

Згідно з протоколом № 122510 від 15 жовтня 2015 року торги не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів.

27 жовтня 2015 року державним виконавцем проведено уцінку майна на 50 % від початкової вартості згідно з висновком експерта, яка після уцінки становила 249 315 гривень.

Згідно з протоколом № 134731 від 17 грудня 2015 року проведення електронних торгів не відбулося у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів.

18 грудня 2015 року державним виконавцем на адресу стягувача скеровано повідомлення з пропозицією залишити за собою нереалізоване нерухоме майно.

З листа від 25 грудня 2015 року вбачається, що ОСОБА_6 погодилась на залишення за собою нереалізованого майна боржника в рахунок погашення боргу та у відповідності до вимог ч. 8 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язалася у 15-денний строк з дня надходження до державного виконавця цього повідомлення внести на відповідний рахунок для обліку депозитних сум державної виконавчої служби різницю між початковою вартістю нереалізованого майна (498 630 гривень) та сумою коштів, що підлягають стягненню на її користь (476 122 гривень).

29 січня 2016 року державним виконавцем Пивоваром Р.І. винесено постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, згідно з якою передано стягувачу по виконавчому провадженню 44040991 ОСОБА_7 нереалізоване майно боржника в рахунок погашення боргу, а саме: 1/2 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 476 122 гривень, що належить ОСОБА_3

29 січня 2016 року державним виконавцем Пивоваром Р.І. складено Акт про передачу майна стягувачу.

Предметом позову у даній справі є: визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця щодо невжиття заходів для отримання нового звіту про оцінку майна у виконавчому провадженні; визнання недійсними постанови державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та акта державного виконавця про передачу майна стягувачу; визнання недійсним права власності та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно; зобов`язання органу державної реєстрації внести відомості до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності; відновлення права власності на частку квартири.

У справі, що переглядається, задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що висновок про вартість Ѕ частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , підписано суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання 27 квітня 2015 року, в той час як проведення електронних торгів за стартовою ціною 249 315 гривень, визначеної після повторної уцінки державним виконавцем вказаного майна на 50 відсотків початкової його вартості, було призначено на 17 грудня 2015 року, тобто на час, коли оцінка майна втратила чинність, а отжепідлягають визнанню недійсними постанова державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та акт державного виконавця про передачу майна стягувачу, якими підтвердженого укладення договору купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, внаслідок допущеної державної виконавцем бездіяльності щодо проведення оцінки такого майна, та як наслідок,підлягає скасуванню право власності на таке майно, зареєстроване за стягувачем.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні інших позовних вимог, сторонами у справі в апеляційному порядку не оскаржується, а відтак законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Відповідно до частини третьої та четвертої статті 58 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час проведення виконавчих дій) державний виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки, вони мають право подати державному виконавцю заперечення в десятиденний строк з дня надходження повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна рекомендованим листом за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим державним виконавцем.

У разі заперечення однією зі сторін проти результатів оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання, державний виконавець призначає рецензування звіту про оцінку майна. Витрати, пов`язані з рецензуванням звіту, несе сторона, яка заперечує проти результатів оцінки. У разі незгоди з оцінкою, визначеною за результатами рецензування, сторони мають право оскаржити її в судовому порядку в десятиденний строк з дня отримання відповідного повідомлення.

Відповідно до частини першої та третьої статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час проведення виконавчих дій) реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно з законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону.

Відповідно до частини п`ятої статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час проведення виконавчих дій) не реалізоване на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах протягом двох місяців майно підлягає уцінці державним виконавцем, що проводиться в десятиденний строк з дня визнання прилюдних торгів чи аукціону такими, що не відбулися, або закінчення двомісячного строку реалізації майна на комісійних умовах. Майно може бути уцінене не більш як на 30 відсотків. У разі нереалізації майна в місячний строк з дня проведення уцінки воно повторно уцінюється в такому самому порядку, але не більш як на 50 відсотків початкової вартості майна.

Відповідно до частини шостої статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час проведення виконавчих дій) у разі якщо в місячний строк з дня проведення повторної уцінки майно не реалізовано на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах, державний виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду.

Відповідно до частини дев`ятої статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час проведення виконавчих дій) майно передається стягувачу за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалося на реалізацію. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. За фактом такої передачі державний виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 910/856/17 (провадження № 12-128гс18) зазначено, що «правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника електронних торгів, та складанні за результатами їх проведення акта про проведення електронних торгів, що передбачено пунктом 8 розділу X Порядку реалізації майна, та вказано, що акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством. Тобто вказаний акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є договором. З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів».

Аналогічний правовий висновок щодо сторін правочину викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2020 року у справі № 640/6302/17-ц (провадження № 61-35452св18) вказано, що «відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, такий правочин може визнаватися недійсним в судовому порядку з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України. Отже, акт про проведення, який складений за результатами прилюдних торгів, стосується оформлення правового результату торгів, наслідком яких є виникнення цивільних прав та обов`язків, у зв`язку з чим торги є правочином у розумінні статті 202 ЦК України. Розділом ІV Закону України «Про виконавче провадження» визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини четвертої статті 50 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення електронних торгів, а самі торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації. Правила ж проведення електронних торгів визначені Порядком. Цим Порядком визначено, що електронні торги - продаж майна за принципом аукціону засобами системи електронних торгів через Веб-сайт, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну та передбачені певні правила проведення цих торгів, реалізація майна здійснюється після визначення його вартості (оцінки) відповідно Закону України «Про виконавче провадження». Отже, електронні торги є спеціальною процедурою продажу майна, за результатами якої власником майна стає покупець, який у ході торгів запропонував за нього найвищу ціну, та передбачено певні правила проведення цих торгів».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2022 року у справі № 725/2043/20 (провадження № 61-15812св20) зазначено, що «процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, що є законними підставами виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України)».

Близький за змістом висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 359/2794/14-ц (провадження № 61-18746св20).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У справі, що переглядається, зміст і характер спірних правовідносин, встановлені судами обставини справи, а також підстави позову свідчать, що спір виник між ОСОБА_3 , державним виконавцем (державною виконавчою службою), ОСОБА_1 , а також організатором торгів.

При цьому, державний виконавець (державна виконавча служба) та організатор торгів, з огляду на фактичні підстави пред`явленого позову, а також встановлені судом першої інстанції обставини, виступали продавцем за оспорюваним договором, а ОСОБА_1 покупцем за цим договором.

Однак, один з продавців організатор торгів не залучений до участі у справі як співвідповідач. Клопотань про залучення до участі у справі організатора торгів як співвідповідача, позивач до закінчення підготовчого засідання не заявляла.

За таких обставин, оскаржуване рішення слід скасувати, та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову внаслідок неналежного складу співвідповідачів, оскільки місцевий суд не звернув на це уваги, вдавшись до оцінки обставини щодо переходу права власності від боржника до стягувача на предмет їх дійсності та законності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2021 року скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 27.06.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк