КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3971/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2022 року місто Київ

справа №758/5730/21

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - Феськова Івана Володимировича на рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Якимець О.І., повний текст складено 15 грудня 2021 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент містобудування та архітектури виконавчого комітету Київської міської державної адміністрації про визнання права власності на рухоме майно (тимчасові споруди),-

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив:

визнати право власності на (тимчасові споруди), а саме: №2159, 2165, 2166, 2169, 2171, 2173, 2174, 2187, 2304, 2306, 2312, 2319, 2320, 2323, 2357, 2360, 2374, 2376, 2378, 2384, 2388, 2391, 2396, 2421, 2424, 2428, 2432, 2435, 2439, 2441, 2444, 2447, 2452, 2457, 2459, 2463, 2474, 2479, 2482, 2487, 2494, 2504, 2505, 2509, 2511, 2514, 5470, 6478, 6479, 6480, 6463, 6486, 7684, 7686, 7691, 7706, 7717, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

В обґрунтування вимог посилався на те, що 01 квітня 2020 року між ним та ФОП ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу рухомого майна, за яким він набув право власності на вищевказані тимчасові споруди.

Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Зазначав, що після смерті продавця ОСОБА_3 , його дружина ОСОБА_2 07 серпня 2020 року звернулася до Подільського районного суду міста Києва із позовом до нього про визнання недійсним договору купівлі-продажу рухомого майна від 01 квітня 2020 року.

Посилався на те, що оскільки відповідач не визнає за ним право власності на рухоме майно (тимчасові споруди) набуті ним від покійного ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу рухомого майна від 01 квітня 2020 року, а тому позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 07 грудня 2021 року у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішення суду першої інстанції, представник позивача ФОП ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права,просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов ФОП ОСОБА_1 задовольнити.

В обґрунтування вимог посилався на те, що покладаючи в обґрунтування оскаржуваного рішення відсутність порушеного права позивача, суд першої інстанції не прийняв до уваги фактичні обставини справи підтверджені наявними в її матеріалах письмовими доказами, заявами сторін по суті спору, усними та письмовими поясненнями наданими сторонами під час розгляду справи судом.

Вказував, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що позивач констатує, що ОСОБА_2 не визнає за ним право власності на рухоме майно (тимчасові споруди) набуті на підставі договору купівлі-продажу рухомого майна від 01 квітня 2020 року, остання вчиняє активні цілеспрямовані дії направлені на перешкоджання позивачу в здійсненні його права на мирне володіння майном.

Зазначав, що суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні проігнорував звернення ФОП ОСОБА_1 за захистом права на мирне володіння майном, що вже свідчить про порушення судом диспозиції ст.ст.6, 13 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до неї.

Посилався на те, що в даному випадку і покупець і продавець досягли реальної згоди щодо всіх істотних умов договору та підтвердили свої наміри його підписанням, переданою від покупця до продавця грошових коштів. За наслідками укладення договору від 01 квітня 2020 року покупець (позивач) отримав фізичний контроль над спірним майном, який і здійснює до данного часу.

14 лютого 2022 року від представника відповідача до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вказувала на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

01 серпня 2022 року від третьої особи Департаменту містобудування та архітектури виконавчого комітету Київської міської державної адміністрації надійшли пояснення на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представникдоводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити з вказаних підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа Департамент містобудування та архітектури виконавчого комітету Київської міської державної адміністрації у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, у поясненнях на апеляційну скаргу просив розглядати справу у відсутність його представника.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність Департаменту містобудування та архітектури виконавчого комітету Київської міської державної адміністрації на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та того, що позивачем не обґрунтовано у чому полягає порушення його прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновкомсуду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 квітня 2020 року між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу рухомого майна, відповідно до умов якого продавець зобов`язався передати майно у особисту приватну власність покупця, а покупець зобов`язався прийняти майно та сплатити за нього обговорену грошову суму.

Згідно з п.1.2 вказаного договору, за даним договором відчужуються тимчасові споруди №№2159, 2165, 2166, 2169, 2171, 2173, 2174, 2187, 2304, 2306, 2312, 2319, 2320, 2323, 2357, 2360, 2374, 2376, 2378, 2384, 2388, 2391, 2396, 2421, 2424, 2428, 2432, 2435, 2439, 2441, 2444, 2447, 2452, 2457, 2459, 2463, 2474, 2479, 2482, 2487, 2494, 2504, 2505, 2509, 2511, 2514, 5470, 6478, 6479, 6480, 6463, 6486, 7684, 7686, 7691, 7706, 7717, що на момент відчуження знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Після смерті ОСОБА_3 його дружина ОСОБА_2 , яка є відповідачем по даній справі звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ФОП ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу рухомого майна від 01 квітня 2020 року та витребування із володіння останнього споруди, оскільки ставить під сумнів існування такого договору, вважає підпис на договорі купівлі-продажу рухомого майна від 01 квітня 2020 року підробленим, письмової або усної згоди на продажу тимчасових споруд своєму чоловікові не надавала.

Звертаючись до суду з даним позовом, ФОП ОСОБА_1 посилався на те, що оскільки відповідач ОСОБА_2 не визнає за ним право власності на рухоме майно (тимчасові споруди) набуті ним від покійного ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу рухомого майна від 01 квітня 2020 року, а тому позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договором, за положеннями ст.626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Відповідно до ч.1 ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно роз`яснень, які викладені у п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права, в тому числі у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.

Підтвердження в суді права власності або іншого речового права на майно, що складає предмет спору, здійснюється за допомогою спростування в суді установлених фактів або шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права (наприклад, факту приналежності частки у загальному майні власників). Підставою позову є обставини, що підтверджують наявність у позивача права власності чи іншого права на майно. Необхідною умовою захисту права власності шляхом його визнання служить підтвердження позивачем своїх прав на майно.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженим і введеним в дію наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року №507, передбачено, що будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів. До будівель відносяться: житлові будинки, гуртожитки, готелі, ресторани, торговельні будівлі, промислові будівлі, вокзали, будівлі для публічних виступів, для медичних закладів та закладів освіти та т. ін. Не підлягають державній реєстрації речові права на малі архітектурні форми (частина 4 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» мала архітектурна форма - це невелика споруда декоративного, допоміжного чи іншого призначення, що використовується для покращення естетичного вигляду громадських місць і міських об`єктів, організації простору та доповнює композицію будинків, будівель, їх комплексів.

До малих архітектурних форм належать: альтанки, павільйони, навіси; паркові арки (аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративні фонтани і басейни, штучні паркові водоспади; монументальна, декоративна та ігрова скульптура; вуличні меблі (лавки, лави, столи); садово-паркове освітлення, ліхтарі; сходи, балюстради; паркові містки; обладнання дитячих ігрових майданчиків; павільйони зупинок громадського транспорту; огорожі, ворота, ґрати; меморіальні споруди (надгробки, стели, обеліски тощо); рекламні та інформаційні стенди, дошки, вивіски; інші об`єкти, визначені законодавством.

Відповідно до статті 181 ЦК України МАФ є спорудою - рухомим майном, а не нерухомістю, яка повинна бути пов'язана фундаментом із землею.

Виходячи з системного аналізу вищевказаних норм, в порядку ч.4 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Оскільки право власності на тимчасові споруди не підлягає державні реєстрації, а відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на рухоме майно (тимчасові споруди).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу рухомого майна від 01 квітня 2020 року, укладений між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 , як на час звернення позивача до суду з даним позовом, так і на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції є чинним.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 пояснив, що він користується тимчасовими спорудами, які він придбав за договором купівлі-продажу рухомого майна від 01 квітня 2020 року. Вказаний договір не втрачений, він його передав до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого комітету Київської міської державної адміністрації для переоформлення права власності на тимчасові споруди на нього.

Тобто позивачем договір купівлі-продажу рухомого майна від 01 квітня 2020 рокуне втрачений.

Оскільки позивач ОСОБА_1 не довів у чому полягає порушення його прав, а відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав відповідну правову оцінку.

При цьому, апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - Феськова Івана Володимировича - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 серпня 2022 року.

Головуючий:

Судді: