Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач -Суддя доповідач
Справа № 408/2439/20-ц
Провадження № 22-ц/810/349/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2022 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Луганська В.М., Лозко Ю.П.

за участю секретаря судового засідання Савочка К.С.

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»

відповідачі ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»

на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 08 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Булгакової Г.В., в залі судових засідань Біловодського районного суду Луганської області в смт. Біловодськ

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на наступні обставини.

06 березня 2008 року між відповідачем та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/23-00/1. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 06 березня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Алєйніковим М.В., предметом якого є належний відповідачу на праві власності житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці, площа якої буде встановлена при видачі державного акту про право власності на земельну ділянку. 23 серпня 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» було укладено договір факторингу (портфельне відступлення прав вимоги), відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 014/23-00/1 від 06 березня 2008 року перейшло до ПАТ «Вектор Банк». 23 серпня 2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу (портфельне відступлення прав вимоги), відповідно до якого право вимоги за кредитним договором №014/23-00/1 від 06 березня 2008 року перейшло до ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія». 23 серпня 2016 року між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» укладено договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, відповідно до якого право вимоги за іпотечним договором від 06 березня 2008 року перейшло до ПАТ «Вектор Банк». 23 серпня 2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги за іпотечними договорами, відповідно до якого право вимоги за договором іпотеки від 06 березня 2008 року перейшло до ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія». У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором 014/23-00/1 у ОСОБА_1 виникла заборгованість, яка відповідно до реєстру боржників до договору відступлення права вимоги становить 155 944, 28 доларів США і складається із: суми боргу за тілом кредиту 92 988,22 доларів США, нарахованих процентів за користування кредитом 62 956,06 доларів США.

Позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» права продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій згідно Закону України «Про виконавче провадження».

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 08 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з положень ст. 36 Закону України Про іпотеку, застережень в п.п. 6.4 іпотечного договору, яким сторони погодили позасудовий спосіб врегулювання відносин між іпотекодателем і іпотекодержателем спору, при якому іпотекодержатель має можливість самостійно звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу третій особі. На підставі цього, та з урахуванням не подання доказів неможливості задовольнити цим способом вимоги іпотекодержателя, в силу статей 36, 38 Закону України «Про іпотеку» суд вважав, що позивачем обраний такий спосіб захисту і в судовому порядку (звернення стягнення на предмет іпотеки за судовим рішенням), що є неналежним способом захисту.

В апеляційній скарзі ТОВ ФК Довіра та гарантія, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована наступними доводами. Суд не взяв до уваги, що позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій згідно Закону України «Про виконавче провадження», а не на підставі договору купівлі-продажу за процедурою, регламентованою ст. 38 Закону України «Про іпотеку». А статтею 41 цього Закону унормовано звернення стягнення на предмет іпотеки за судовим рішенням, де передбачено реалізація предмета іпотеки на прилюдних торгах, в тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження.

Не погоджується з висновком суду щодо недотримання процедури позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів його використовує.

Вказує, що суд належним чином не перевірив і не встановив відмінність способу реалізації майна, яку просив позивач та помилково послався на ст. 38 Закону Про іпотеку.

У судовому засіданні представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги, просила задовольнити їх в повному обсязі

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Судом встановлено, що 06 березня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/23-00/1 відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кредит в сумі 130 000 доларів США на придбання нерухомого майна зі строком остаточного повернення 06 березня 2023 року (а.с.05-09).

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 06 березня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки, відповідно до п.1.1 якого цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору №014/23-00/1 від 06 березня 2008 року, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами якого іпотекодавець зобов`язується повернути іпотекодержателю кредит у розмірі 130 000 доларів США, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи) в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором (а.с.13-14).

Відповідно до п.1.2 вказаного договору іпотеки від 06 березня 2008 року предметом іпотеки є нерухоме майно: житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці, площа якої буде встановлена при видачі державного акту про право власності на земельну ділянку.

Пунктом 6.1 договору іпотеки передбачено, що у разі порушення боргового зобов`язання, умов кредитного договору або умов цього договору іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотеко держателя залишається без задоволення, іпотеко держатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п.6.4 договору іпотеки сторони узгодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку»; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 6.5.1 договору іпотеки передбачено, що у відповідності до ст.36 Закону України «Про іпотеку» цей договір є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого іпотеко держатель на власний розсуд може: - згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором. В цьому випадку цей договір (застереження п.6.5.1) є правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки згідно ст.38 Закону України «Про іпотеку» продати предмет іпотеки будь-якій особі-покупцеві, при цьому ціна продажу предмета іпотеки може бути встановлена за вибором іпотекодержателя, або в розмірі заставної вартості предмета іпотеки, визначеної в п.1.5 цього договору або на підставі оцінки майна, що підготовлена незалежним суб`єктом оціночної діяльності. Договір купівлі-продажу, укладений у відповідності до цього пункту є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

23 серпня 2016 року між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» було укладено договір факторингу (портфельне відступлення прав вимоги), відповідно до п.2.1 ПАТ «Вектор Банк» передано права вимоги, вказані в реєстрі кредитних операцій. (а.с.17-19).

Як вбачається із витягу з реєстру відступлення 23 серпня 2016 року /а.с.20., ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» передало ПАТ «Вектор Банк» право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 014/23-00/1 із основною заборгованістю 92 988,22 доларів США, заборгованістю за нарахованими процентами за користування кредитом 62 956,06 доларів США.

23 серпня 2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення прав за договорами іпотеки, відповідно до п.1 якого у зв`язку з укладенням сторонами договору факторингу, цедент передає, а цесіонарій приймає права за договорами іпотеки, що зазначені у додатку № 1 до цього договору (а.с.26-28).

З додатку № 1 до договору про відступлення прав за договорами іпотеки від 23 серпня 2016 року вбачається, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» передало ПАТ «Вектор Банк» право вимоги, зокрема, і за договором іпотеки, предметом якого є належний ОСОБА_1 житловий будинок (а.с.29-30).

23 серпня 2016 року між ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» та ПАТ «Вектор Банк» було укладено договір факторингу (портфельне відступлення прав вимоги), відповідно до п.2.1 ПАТ «Вектор Банк» передано права вимоги, вказані в реєстрі кредитних операцій. (а.с.21-23).

Як вбачається із витягу з реєстру боржників до договору факторингу від 23 серпня 2016 року (а.с.24), ПАТ «Вектор Банк» передало позивачу по справі - ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 014/23-00/1.

ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» сплатило обумовлену п.3.1 договору факторингу від 23 серпня 2016 року суму в розмірі 4 444 000,00, що підтверджується копією платіжного доручення від 23 серпня 2016 року (а.с.25).

23 серпня 2016 року між ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» та ПАТ «Вектор Банк» укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення прав за договорами іпотеки, відповідно до п.1.1 якого цедент передає, а цесіонарій приймає права за договорами іпотеки, що зазначені у додатку № 1 до цього договору (а.с.31-33).

З додатку № 1 до договору про відступлення прав за договорами іпотеки від 23 серпня 2016 року вбачається, що ПАТ «Вектор Банк» передало ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» право вимоги, зокрема, і за договором іпотеки, предметом якого є належний ОСОБА_1 житловий будинок (а.с.34-35).

В державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявна інформація про державну реєстрацію іпотеки (а.с.15).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

Оцінюючи аргументи учасників справи та висновки суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

В статті 1 Закону України Про іпотеку № 898-IV від 05.06.2003 з подальшими змінами на момент виникнення спірних правовідносин (далі за текстом Закон № 898-IV) іпотека визначається як вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі ст. 12 Закону № 898-IV у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

У частині 4 статті 33 Закону № 898-IV законодавець визначив наступні способи звернення стягнення предмету іпотеки: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно із договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом положень в ч. 1-2 ст. 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

У ч. 3 ст. 36 Закону № 898-IV визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Сторони в іпотечному договорі від 06 березня 2008 року, укладеному між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , визначили саме такий спосіб, де у підпункті п. 6.4 (а.с. 14) визначено, що іпотекодержатель має самостійно обрати такий шлях позасудового врегулювання: іпотекодержателю належить право продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

А, між тим, згідно із ч. 2 ст. 36 Закону № 898-IV визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються, серед іншого, спосіб реалізації предмета іпотеки (ч. 1 ст. 39 Закону).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (ст. 39 Закону України Про іпотеку); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (ст. 38 Закону України Про іпотеку).

Згідно із ч. 1 ст. 39 Закону України Про іпотеку у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зокрема зазначаються, в тому числі, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, а також спосіб реалізації предмета іпотеки.

Згідно із ст. 41 Закону № 898-IV реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України Про виконавче провадження, з дотриманням вимог цього Закону.

Підписавши 06 березня 2008 року іпотечний договір, сторони (в особі первісного кредитора ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та іпотекодателя ОСОБА_1 ) обумовили такий спосіб позасудового врегулювання спору: за п.п. 6.4 звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Натомість, позивач ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки іншим способом, аніж позасудовий, а саме: шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій згідно Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 300/282/17 (провадження № 61-2062св20), що мають бути враховані і при розв`язанні виниклого спору, Частина друга статті 36 Закону № 898-IV, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону), якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили.

Аналогічні висновки сформульовано у постанові Великої Палати від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15, від 31 березня 2021 року у справі № 521/1863/15.

Тож, іпотекодержатель використав можливість судового захисту шляхом заявлення іншого встановленого законом способу звернення стягнення на предмет іпотеки, аніж той, що у якості позасудового був обумовлений сторонами в п. 6.4. іпотечного договору.

Відтак, заявлений позивачем у даній справі спосіб захисту не підпадає під поняття способу позасудового врегулювання спору, з чим помилково ототожнив суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржене рішення.

Використана судом першої інстанції правова позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15 стосується того випадку, коли позивачем було заявлено позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу відповідно до іпотечного договору, коли саме такий спосіб був визначений в самому іпотечному договорі, тобто це узгоджений сторонами спосіб позасудового врегулювання.

Оскільки сторони в іпотечному договорі не передбачили спосіб задоволення вимог іпотекодержателя шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону), то суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неналежність з юридичної точки зору обраного позивачем способу захисту і відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про звернення шляхом продажу на прилюдних торгах.

Крім того, ухвалюючи оскаржене рішення, суд першої інстанції не врахував положення пункту 3 Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/20002, яким визначено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Отже, рішення суду першої інстанції про неналежність обраного позивачем способу захисту не відповідає вимогам закону і заявленим позовним вимогам, які, як обґрунтовані, підлягають задоволенню із визначенням в порядку ч. 2 ст. 39 Закону України Про іпотеку початкової ціни, встановленої на рівні не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, з огляду на обґрунтованість апеляційної скарги, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення судом апеляційної інстанції про задоволення позову в повному обсязі згідно вищенаведеного мотивування.

Крім того, колегія суддів зазначає, що за змістом статей 34, 39 Закону України «Про іпотеку» передача іпотекодержателю в управління предмета іпотеки на період його реалізації застосовується лише у разі необхідності та є додатковим механізмом, спрямованим на задоволення вимог кредитора, при цьому така норма Закону України «Про іпотеку» не є імперативною, а містить лише право передачі майна в управління за умови дотримання вказаних вимог статті. Для застосування вимог статті 34 Закону України «Про іпотеку» мають настати дві обов`язкові умови, а саме: метою такої передачі майна в управління іпотекодержателя повинно бути отримання доходу від іпотечного майна та необхідність забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку майна (тобто лише за умови неналежного використання майна боржником, таке майно може перейти в управління стягувача, для забезпечення належного його використання). Отже, передача предмета іпотеки в управління не є обов`язковою, а відбувається в разі необхідності, а тому необхідність передачі предмета іпотеки в управління входить до предмета доказування в цій справі. Управління майном має здійснюватися відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 09 липня 2021 року у справі № 755/19064/18 (провадження № 61-15789св20) та постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 473/4462/14-ц (провадження № 61-22403св18).

При цьому, позивач не надав доказів того, що іпотечне майно використовується відповідачем не за призначенням та, що ним вчиняються дії, спрямовані на завдання шкоди спірному нерухомому майну. Також позивач не навів будь-яких відомостей про те, в який спосіб він має намір отримати дохід від майна, на яке звернено стягнення за судовим рішенням.

Відтак, апеляційний суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для передачі іпотекодержателю в управління предмета іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції апеляційним судом скасовується, то підлягають перерозподілу судові витрати зі стягненням з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»: судового збору, пов`язаного із розглядом справи в суді першої інстанції, в розмірі 5775 грн та витрат з оплати судового збору, пов`язаного з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 8662,50 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» задовольнити.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 08 лютого 2021 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В рахунок часткового погашення заборгованості за Кредитним договором №014/23-00/1 від 06.03.2008 року у розмірі: 155 944,28 доларів США, (що складається з суми боргу за тілом кредиту - 92 988,22 доларів США, суми нарахованих процентів за користування кредитом - 62 956,06 доларів США) звернути стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок житловою площею 150,9 кв. м, загальною площею 264,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом надання Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (адреса: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8, поверх 6, оф. 32, Код п/р ІВАN: НОМЕР_1 в АТ «Альфа Банк»; МФО: 300346) продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій згідно Закону України «Про виконавче провадження».

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» витрати з оплати судового збору, пов`язаного з розглядом справи в суді першої інстанції, в розмірі 5775 грн та витрати з оплати судового збору, пов`язаного з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 8662,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2022 року.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.М. Луганська

Ю.П. Лозко