Номер провадження 2/754/1603/22
РІШЕННЯ

Іменем України

17 червня 2022 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Таран Н.Г.

секретаря судового засідання Довгань Г.А.

за участі:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: адвоката Пілюги В.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житлом

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом і просить визнати ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житлом, а саме житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що позивачці на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.01.2004, виданого державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної контори, зареєстрованого за № 1869. Також на підставі Державного Акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 018553 ОСОБА_1 належить земельна ділянка розташована на АДРЕСА_1 . 09.06.2006 син позивачки ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_2 . Ще до моменту укладення шлюбу, а саме 04.02.2006 позивачка на прохання сина зареєструвала майбутню невістку (відповідачку) в належному їй на праві власності житловому будинку в АДРЕСА_1 , оскільки відповідачці необхідно була реєстрація в м. Києві для працевлаштування. Однак, сімейні відносини у сина позивачки та ОСОБА_2 не склались, та рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.04.2020 по справі № 754/15563/19 шлюб між ними було розірвано. Відповідачка з серпня 2020 року фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , її особисті речі відсутні, однак добровільно знятись з реєстрації відмовляється. У зв`язку з цим, позивачка 19.08.2021 звернулась з заявою до Деснянського УП ГУНП у м. Києві. За результатами розгляду її заяви Деснянським УП ГУНП в м. Києві 02.09.2021 складено довідку в якій зазначено, що в ході перевірки в бесіді з мешканцями сусідніх будинків було встановлено, що ОСОБА_2 (відповідачка) не проживає за адресою заявниці, місце проживання ОСОБА_2 - не відомо. Також факт не проживання відповідачки в будинку АДРЕСА_1 зафіксований сусідами позивачки: ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_7 , ( АДРЕСА_1 ), про що ними 10.09.2021 складений акт. Враховуючи викладене, існує обмеження позивачці, як власника, на мирне володіння її майном у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та вона має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування, розпоряджання своїм майном.

Ухвалою судді від 09 листопада 2021 року в справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу 15 - денний строк на подання відзиву на позовну заяву з дня вручення ухвали про відкриття провадження.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовільнити в повному обсязі.

В судовому засіданні була заслухана в якості свідка ОСОБА_5 , яка пояснила, з позивачем знайома, вона її сусідка, відповідачку ніколи не бачила. Підписувала акт про не проживання відповідачки за вказаною адресою, речей відповідачки в будинку не бачив.

Також в якості свідка в судовому засіданні був заслуханий ОСОБА_7 , який пояснив, що проживає поряд з позивачкою. Позивачка проживає в будинку разом з чоловіком. Відповідачку не знає і ніколи не бачив. Підписував акт про не проживання відповідачки за вказаною адресою, речей відповідачки в будинку не бачив.

Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подала.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили.

Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також з метою дотримання розумних строків її розгляду суд вважає за можливе справу розглянути в порядку спрощеного позовного провадження за відсутності заперечень проти такого розгляду справи з боку сторін, що відповідає вимогам ст.279 ЦПК України.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Суд в межах заявлених позовних (стаття 13 ЦПК України) вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено, що позивачці на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.01.2004, виданого державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної контори, зареєстрованого за № 1869. Також на підставі Державного Акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 018553 ОСОБА_1 належить земельна ділянка розташована на АДРЕСА_1 . 09.06.2006 син позивачки ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_2 . Ще до моменту укладення шлюбу, а саме 04.02.2006 позивачка на прохання сина зареєструвала майбутню невістку (відповідачку) в належному їй на праві власності житловому будинку в АДРЕСА_1 , оскільки відповідачці необхідно була реєстрація в м. Києві для працевлаштування. Однак, сімейні відносини у сина позивачки та ОСОБА_2 не склались, та рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.04.2020 по справі № 754/15563/19 шлюб між ними було розірвано. Відповідачка з серпня 2020 року фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , її особисті речі відсутні, однак добровільно знятись з реєстрації відмовляється. У зв`язку з цим, позивачка 19.08.2021 звернулась з заявою до Деснянського УП ГУНП у м. Києві. За результатами розгляду її заяви Деснянським УП ГУНП в м. Києві 02.09.2021 складено довідку в якій зазначено, що в ході перевірки в бесіді з мешканцями сусідніх будинків було встановлено, що ОСОБА_2 (відповідачка) не проживає за адресою заявниці, місце проживання ОСОБА_2 - не відомо. Також факт не проживання відповідачки в будинку АДРЕСА_1 зафіксований сусідами позивачки: ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_7 , ( АДРЕСА_1 ), про що ними 10.09.2021 складений акт.

Відповідно до наявної у матеріалах справи Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.09.2021 року відповідачу на підставі договору дарування від 21.08.2019 року, виданого Свалявською державною нотаріальною конторою Закарпатської області належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_2 та земельна ділянка площею 0,0377 га кадастровий номер :01:013:0059для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частинами першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірну квартиру позивачкою набуто правомірно, її право власності оформлено та зареєстровано у встановленому законом порядку, ніким не оспорене.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону.

Відповідно до законодавства, таке право виникає у власника житла, членів його сім`ї, орендаря житла, членів його сім`ї.

З точки зору ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Якщо особа, яка не є членом сім`ї власника, не погоджується на добровільне зняття з реєстрації місця проживання, власник житлового приміщення може звернутись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації та документами, які підтверджують, що саме він є власником житлового приміщення.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16).

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16).

Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, справа № 734/387/15-ц, зауважив, що право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку ; право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України .

Аналогічна правова позиція вбачається у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року по справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року по справі №523/12186/13-ц, від 27 лютого 2019 року по справі № 357/7940/16-ц, від 15 травня 2017 року по справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року по справі № 6-13113цс16.

За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 77-80 ЦПК України.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивача не скористався, будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 76-81 ЦПК України про перешкоди в користуванні спірною квартирою відповідачем не надано і клопотань перед судом про їх витребування не заявлено, враховуючи, що відповідач не є членом сім`ї позивачки, не веде нарівні з позивачем як власником будинку спільне господарство, будь-якої участі в оплаті комунальних послуг та утриманні житла не приймає, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, а саме: щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом, а саме житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню сплачена нею сума судового збору при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 41,47 Конституції України, ст.ст. 9,64,65,156 ЖК України, ст.ст. 15,16,317,319,328,383,391 ЦК України, ст.ст. 4,5,12,13,76-82,141,259,263-265,268,273,280-284 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом - житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені по справі судові витрати зі сплати судового збору в сумі 908,00 грн.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його постановив за письмовою заявою відповідача, поданою у відповідності до вимог ст.. 285 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 27.06.2022 року.

Суддя: Н.Г.Таран