РІШЕННЯ

Іменем України

07.06.2022 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючої судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Лозинському Т.-Р.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про скасування державної реєстрації,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», за участю третіх осіб - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , вимоги котрого уточнив та остаточно просив: скасувати державну реєстрацію прав власності на нежитлові приміщення №V,VІ (під індексом V,VІ), які знаходяться у будинку АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_3 і державну реєстрацію прав власності на ці ж нежитлові приміщення на ім`я ОСОБА_4 та визнати право власності на зазначені нежитлові приміщення за ОСОБА_1 . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у первісній позовній заяві він просив Франківський районний суд м. Львова скасувати державну реєстрацію прав власності від 05.03.2012 року на нежитлові приміщення №V,VІ (під індексом V,VІ), загальною площею 22,8 кв.м., які знаходяться у будинку АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 та державну реєстрацію прав власності на ці ж нежитлові приміщення на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 08.12.2020 року (справа №466/7715/17) колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду прийнято постанову суду, якою задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 про скасування рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09.12.2019 року. Ухвалено у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ОСОБА_2 , з участю третьої особи ОСОБА_6 , про визнання дій протиправними - задоволено. Суд скасував державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення №V,VІ (під індексом V,VІ) в будинку АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , проведену реєстратором Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради « Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» Трубою О.М. 05.03.2012 року. Таким чином , право власності на нежитлові приміщення №V,VІ (під індексом V,VІ) в будинку АДРЕСА_1 , набутті ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 06.03.2013 року, укладеним зі ОСОБА_2 і посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Топоровською Н.В. згідно реєстру №147, є незаконним. Відповідно є і незаконним право власності на зазначені нежитлові приміщення у ОСОБА_4 , набутті ним на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 10.04.2014 року з ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шапіро І.В. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно у набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки Львівський апеляційний суд своєю постановою від 08.12.2020 року у справі №466/7715/17 уже скасував державну реєстрацію прав власності від 5.03.2012 року на нежитлові приміщення №V,VІ (під індексом V,VІ), загальною площею 22,8 кв.м., які знаходяться у будинку АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 , Франківському районному суду м. Львова у справі №465/1608/20 залишається розглянути питання щодо скасування державної реєстрації прав власності на зазначені нежитлові приміщення на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Крім того, згідно абзацу 3 ч. 2 ст. 26 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав допускається виключно з одночасним визнанням речових прав. Відтак, ураховуючи вищенаведене, просив задоволити позов повністю.

Відповідач ОСОБА_4 надав відзив на позовну заяву. З позовними вимогами не погоджується. Покликається на те, що 22.11.2012 року Франківським районним судом м. Львова у справі №1326/2526/2012 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням було винесено рішення, котре набрало законної сили. Під час розгляду цієї справи судом було встановлено, що нежитлові приміщення №V,VІ що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 належать ОСОБА_2 на підставі Договору іпотеки нерухомого майна від 25.03.2011 р. Відповідачем ( ОСОБА_1 ) у судовому засіданні ці факти не заперечувались, позов було визнано в повному обсязі. Ці обставини відображені у рішенні суду. Європейський суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява N52854/99, п. п. 51 і 52, ЕСНК 2003-Х) (п. 46 рішення). З огляду на норми ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини правомірності набуття ОСОБА_2 права власності на приміщення АДРЕСА_1 та реєстрації цього права за ОСОБА_2 вже встановлені рішенням суду у справі №1326/2526/2012 та визнані ОСОБА_1 , а отже, не підлягають доказуванню. Також просить звернути увагу на наступне. ОСОБА_1 , позивач у даній справі, неодноразово звертався до Франківського районного суду м. Львова, а також до Шевченківського районного суду м. Львова із позовами щодо оскарження реєстрації спірного майна. Зокрема, справа №465/857/17 за позовом ОСОБА_1 про визнаній договору іпотеки недійсним 16.02.2017 р. повернута позивачу за його заявою. Справа №465/7314/16 за позовом ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними, державної реєстрації права власності незаконною та витребування майна 27.12.2016 р. повернута позивачу за його заявою, справа №465/701/17 із аналогічними позовними вимогами повернута позивачу 13.02.2017 р., справа №466/7228/17 за позовом ОСОБА_1 про визнання державної реєстрації права власності незаконною також була повернута позивачу, справа №465/931/17 за позовом ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними була повернута позивачу за його заявою 19.02.2020 р. У провадженні Шевченківського районного суду перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до ОКП БТІ та ЕО про визнання дій протиправними щодо оскаржуваної реєстрації права власності за №466/7715/17. Такі дії, на думку відповідача, свідчать про зловживання позивачем процесуальними правами. Приміщення АДРЕСА_1 були набуті ОСОБА_4 у власність шляхом укладення з ОСОБА_3 Договору купівлі-продажу від 10.04.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шапіро І.В. На момент укладення правочину нотаріусом були здійснені всі необхідні перевірки, зроблено витяги про відсутність обтяжень майна. Тобто жодних обставин, які би свідчили про відсутність у ОСОБА_3 права відчужувати це майно, не було. Підставою набуття ОСОБА_3 права власності на приміщення був Договір купівлі-продажу від 26.03.2013 р., укладений між ним та ОСОБА_2 , що був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Топоровською Н.В. Підставою реєстрації права власності за ОСОБА_2 майна і вибуття приміщень з власності позивача є Договір іпотеки нерухомого майна від 25.03.2011 р., посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ложовською Й.Є. Договір іпотеки не був визнаний недійсним. Як зазначив КЦС ВС у постанові від 13.11.2019 р. у справі №645/4220/16-ц, конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача. Таким чином, ОСОБА_4 є добросовісним набувачем цього майна. Відсутні будь-які підстави вважати, що майно вибуло з володіння ОСОБА_1 поза його волею. Негативні наслідки, зокрема позбавлення правомірно набутого права власності на майно, не можуть покладатись на ОСОБА_4 . Також, покликаючись на норми ст. 256, ч. 3 ст. 267, ч. 1 ст. 261 ЦК України, п. 1 ст. 32 Конвенції, рішення ЄСПЛ (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"), правову позицію, викладену в постанові ВС від 21.03.2018 у справі 57/314-6/526-2012, просить застосувати наслідки спливу позовної давності. Виходячи із викладеного, просив відмовити в задоволенні позову.

В судове засідання позивач не з`явився, однак подав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі. Заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить такі задоволити.

Відповідачі чи їхні повноважні представники, - у судове засідання не прибули, хоча повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Заяв про поважні причини неявки до суду не надходило.

Так, суд вважає за можливе розглянути справу за наявних у справі доказів у відсутності учасників, на підставі ст. 223 ЦПК України.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Частиною 1ст. 5 ЦПК України,передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного висновку.

Судом установлені наступні обставини.

Із долученого позивачем до матеріалів справи Свідоцтва про право власності слідує, що нежитлові приміщення №V,VІ площею 22,8 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 відносяться до об`єктів нерухомості, вперше були зареєстровані в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 22.03.2011 року за реєстровим №33204210 за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 27.02.2009 року, виданого відділом приватизації житла Франківської районної адміністрації Львівської міської ради.

25.03.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ложовською Й.Є. Згідно із п. 1 вищевказаного договору ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 81 200 грн., що є еквівалентом 10 150 дол. США, строком повернення до 25.08.2011 року. З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за вищевказаним договором позики грошових коштів, 25.03.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки нерухомого майна, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ложовською Й.Є. За умовами договору іпотеки нерухомого майна ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення №V, VI (під індексом V, VI) загальною площею 22,8 кв.м., які знаходяться в будинку по АДРЕСА_1 . Пунктом 4.2 Договору іпотеки нерухомого майна передбачено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання в цілому чи тієї або іншої її частини, а також в інших випадках, передбачених цим договором та/або чинним законодавством, іпотекодержатель реалізує своє право шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, визначеному цим Договором. Іпотекодержатель вправі задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги у повному обсязі, який визначається іпотекодержателем самостійно на момент реалізації (п. 4.3 Договору). Пунктом 6.1 Договору іпотеки нерухомого майна передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку платежу зобов`язання (або відповідна його частина) не буде виконано, а також у будь який час незалежно від настання строку платежу у випадку невиконання іпотекодавцем будь якого зі своїх обов`язків, передбачених цим договором та/або договором позики грошових коштів, а рівно у випадках, якщо будь яка з гарантій або завірень, наданих іпотекодавцем у відповідності з цим договором, виявиться (настане) недійсною. При цьому, у разі порушення зобов`язання та/або умов цього договору та прийняття іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель зобов`язаний надіслати іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про його виконання протягом 30 календарних днів з моменту її отримання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. До заяви про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 долучив такі документи: договір іпотеки від 25.03.2011 за реєстровим №275, посвідчений Ложовською Й.Є., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу; свідоцтво від 01.03.2012 за реєстровим №208, посвідчене Ложовською Й.Є., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу; копії поштових повідомлень про вручення 27.01.2012 ОСОБА_1 вищезгаданої заяви; висновок про оцінку майна даних приміщень, проведену суб`єктом оціночної діяльності; квитанції про проведену оплату по реєстрації права власності вищезгаданих нежитлових приміщень. З врахуванням поданих заявником документів, а також інвентаризаційних та реєстраційних матеріалів, державним реєстратором ОКП ЛОР БТІ та ЕО Трубою О.М. 05.03.2012 року було прийнято рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно та видано витяг за №33389895 про державну реєстрацію прав, який підтверджував проведену реєстрацію за ОСОБА_2 нежитлових приміщень, під інд. V, VI, площею 22,8 кв.м., що знаходяться на АДРЕСА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу від 26.03.2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Топоровською Н.В., право власності на зазначені приміщення перейшло до ОСОБА_3 .

На підставі договору купівлі-продажу від 10.04.2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шапіро І.В., набувачем указаних приміщень став ОСОБА_4 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 08.12.2020 року у справі №466/7715/17 було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09.12.2019 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, ОСОБА_2 , з участю третьої особи ОСОБА_8 , про визнання дій протиправними - задоволено. Скасовано державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення №V, VI (під індексом V, VI) в будинку АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_2 , проведену реєстратором Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки Трубою О.М. 05.03.2012 року.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним. (Постанова ВП ВС від 29.05.2019 р. у справі №310/11024/15-ц) Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (оспорювання, невизнання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку із цим, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. (Постанова КГС ВС від 25.05.2018 р. у справі №910/23488/17) Реалізуючи визначене у ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа наводить у позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. (Постанова КГС ВС від 31.10.2019 р. у справі №916/1134/18)

Між тим, свобода вибору способу захисту позивачем не є абсолютною. Як неодноразово наголошувалося у судовій практиці, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови ВП ВС від 22.08.2018 р. у справі №925/1265/16; Постанова ВП ВС від 22.08.2018 р. у справі №925/1265/16)

Аналіз чинних положень процесуальних кодексів і судової практики дає змогу дійти висновку, що спосіб захисту права власності, який обирає позивач, має відповідати таким критеріям: 1) законність; 2) ефективність; 3) належність; 4) співмірність (пропорційність). У протилежному випадку - в застосуванні обраного позивачем способу захисту судом має бути відмовлено (повністю чи частково).

Таким чином, особа, котра вважає, що її право порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, що визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні правовідносини.

Не піддягає застосуванню реституція як правовий наслідок недійсності правочину для повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Зі змісту ст. 216 ЦК України випливає, що правові наслідки недійсності правочину поширюються на його сторони. Отже, застосування реституції у випадку відчуження майна, переданого на виконання недійсного правочину, третій особі законом не передбачено. Власник майна може захистити своє право шляхом пред`явлення віндикаційного позову (ст. 387 ЦК України).

ВСУ роз`яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (п. 10. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними : постанова Пленуму ВСУ від 06.11.2009 №9).

Таким чином, йдеться про спори, в яких майно (нерухомість) після того, як вибуло з володіння первісного власника, неодноразово змінювало набувачів (власників) на підставі почергово вчинюваних правочинів щодо відчуження майна. У кінцевому підсумку майно в результаті так званого «ланцюжка» правочинів опиняється в особи (набувача), яка з надзвичайно високою долею вірогідності не знала й не могла знати про можливі дефекти найпершого правочину, учасником якого був первісний власник майна. Первісний власник не був учасником наступних (після недійсного) правочинів, і на момент їх учинення сторони формально могли дотриматись усіх вимог, необхідних для чинності правочинів за ст. 203 ЦК, адже на той момент (момент учинення наступних правочинів) перший правочин, як правило, судом ще не був визнаний недійсним і відповідно був правомірним згідно зі ст. 204 ЦК. Станом на час укладення «останнього» правочину (за яким квартиру набула та особа, що фактично нею й володіє) продавець формально мав право здійснювати відчуження ОНМ. Стверджувати, що права первісного власника порушені, а володіння набувача є незаконним, можна тільки після встановлення визначених ст. 225 ЦК підстав недійсності першого правочину (за участю первісного власника). У подібній ситуації порушене право первісного власника підлягає захисту шляхом застосування саме віндикації, адже порушення його права полягає не в тому, що існує ланцюжок правочинів про відчуження ОНМ, а передусім у тому, що ОНМ вибув із володіння власника не з його волі та перебуває в незаконному володінні тієї особи, з якою первісний власник не має жодних договірних зобов`язальних відносин.

У постанові від 03.04.2019 року у справі №712/15369/12 провадження №61-31156св18 Верховним Судом висловлено наступну правову позицію.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.

Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається competition of claims (конкуренція позовів).

Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують у рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу.

Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах.

У випадку конкуренції складається нетипова для цивільного права ситуація, коли в результаті однієї й тієї ж самої протиправної поведінки виникають і паралельно існують декілька суб`єктивних прав, які мають одне і те ж саме призначення. Реалізація одного з таких прав призводить до припинення іншого, оскільки інтерес, що ним опосередковується, задовольняється в повному обсязі при здійсненні іншого конкуруючого права.

Конкуренція позовів існує там, де декілька позовів об`єднуються спільним для них всіх юридичним інтересом (de eadem re), який задовольняється здійсненням вже одного з цих позовів, що усуває ео ipso (внаслідок цього) усі інші як безцільні.

Вектори конкуруючих прав є однонаправленими і паралельними - права належать одній особі і спрямовані на задоволення одного й того ж самого інтересу. Задоволенням однієї з цих конкуруючих вимог знищувалася інша вимога, так як уявлялося неприпустимим двічі задовольняти один і той же інтерес.

Очевидно, що якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним.

У окремих випадках колишні власники… про повернення їм майна, що перебуває у нових власників, які придбали його в результаті правочинів, оспорюють самі ці правочини, посилаючись на недійсність першого правочину з ланцюжка таких правочинів.

Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.

У справі, рішення якої є предметом перегляду, відбувається поєднання різних способів захисту прав власника: позивач заявляє зобов`язальну по суті вимогу (про реституцію речі) на підставі визнання недійсними угод (купівлі-продажу та дарування), укладених без його волевиявлення з третіми особами, тоді як у цих цілях йому надано право на віндикаційний (речово-правовий) позов.

Таким чином, спосіб захисту, який обрав позивач, є неефективним, цей спосіб не відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.

Прикметно зазначити, що застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення свого майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки власника майна, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна, яке може бути витребувано у них у порядку реституції. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції України та свободі договору.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект.

Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини (далі - Суд) вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа №30210/96).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме у рішеннях від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30.05.2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Таким чином, узагальнюючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що ОСОБА не мали права відчужувати квартиру…, проте у задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки позивач як власник наділений правом витребувати своє майно від добросовісного набувача без визнання за рішенням суду цього та наступних правочинів недійсними, оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація).

Відтак, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави ним заволоділа (ст. 387 ЦК України). Однак можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі ст. 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини 1-3 ст. 388 ЦК України) (п. 145 постанови ВП ВС від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16, провадження №14-208цс18). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно (ч. 1 ст. 388 ЦК України): 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У п. 71 постанови ВП ВС від 29.05.2019 року у справі №367/2022/15-ц, провадження №14-376цс18 Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див.: п. 147 постанови ВП ВС від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16; п. 33 постанови ВП ВС від 16.06.2020 року у справі №372/266/15-ц, провадження №14-396цс19; п. 50-51 постанови ВП ВС від 11.02.2020 року у справі №922/614/19, провадження №12-157гс19; п. 39 постанови КГС ВС від 27.04.2021 року у справі №18/30).

Суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини щодо питань захисту права власності. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 р., навіть самі по собі допущені органами влади порушення при передачі майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача майна. В рішеннях Європейського суду з прав людини вказується на неприпустимість непропорційного втручання в мирне володіння своїм майном (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції), необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини - власника (рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 р., «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 р., «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 р.).

Як убачається із п. 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 р. №18-рп/2004, судовий захист є одним із засобів правової охорони.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Адже спосіб захисту суб`єктивного права встановлює визначений законом порядок забезпечення відновлення (визнання) порушених прав і одночасного правового впливу на порушника з метою відновлення порушеної майнової і немайнової сфери.

Таким чином, з`ясувавши характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), можливості порушення права позивача та його захисту в обраний ним спосіб; чи є відновлення становища, що існувало до можливого порушення права, тим правовим способом, що не лише ефективно захистить цивільний інтерес позивача, а й буде адекватним та пропорційно збалансованим з негативними наслідками для відповідачів та інших осіб, з`ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку долученим доказам у їх сукупності,- суд приходить до переконання про невідповідність пред`явлених позовних вимог можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбаченим законом, тому підстав для задоволення позову не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12, 81, 82, 263-265, 268 ЦПК України,-

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про скасування державної реєстрації - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Ю.М. Ванівський