Справа № 450/877/17 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/3924/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , позивачки ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 вересня 2018 року у складі судді Мусієвського В.Є., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до Військової частини НОМЕР_1, з участю третіх осіб Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова, Військової частини НОМЕР_2 про визнання неправомірним протоколу та визначення права зарахування на квартирний облік,-

встановив:

У березні 2017 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1, про визнання неправомірним протоколу та визначення права зарахування на квартирний облік.

В обґрунтування позову зазначали, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 (село Липники Пустомитівського району Львівської області), а в грудні 1998 року звільнений у запас.

Згідно із Витягом з протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_3 № 70 від 31 червня 1995 року він внесений у списки загальної черги на отримання житлової площі з 08 червня1995 року та на підставі довідки Стрийської КЕЧ району № 757 від 07 липня 1995 року поновлений в черзі на отримання житла з 15 серпня 1989 року.

Військова частина НОМЕР_1 є правонаступником військової частини НОМЕР_3, в якій він проходив військову службу і був зарахований на квартирний облік.

Під час реформування військової частини його облікова житлова справа втрачена і внаслідок цього він не перебуває на квартирному обліку.

16 серпня 2016 року він звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою щодо надання письмових пояснень про втрату житлової справи. У Львівському обласному військовому комісаріаті йому роз`яснили, що на квартирному обліку він повинен перебувати у військовій частині НОМЕР_1, яка є правонаступником військової частини НОМЕР_3.

У січні 2017 року він звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою про поновлення на квартирному обліку.

27 лютого 2017 року він отримав відповідь та копію рішення, а саме витяг з протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 17 січня 2017 року про відмову у зарахуванні його на квартирний облік.

Вказану відмову вважає неправомірною, протиправною, така порушує його конституційне право на отримання житла, оскільки він не був проінформований про засідання житлової комісії 17 січня 2017 року, не був присутній на засіданні, відтак був позбавлений права надати пояснення. В оскаржуваному рішенні відсутнє його правове обґрунтування, а у відповіді командира військової частини НОМЕР_1 зазначено, що копію витягу з протоколу засідання житлової комісії військових частин НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_1 про виключення його з черги на отримання житла та копію повідомлення житлової комісії про прийняте рішення про виключення його з черги на отримання житла надати не можуть у зв`язку з тим, що вони відсутні у військовій частині НОМЕР_1.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що не існує рішення щодо виключення його з квартирного обліку, а тому житловій комісії слід було з урахуванням матеріалів житлової справи, яка ним розшукана, підтвердити попередні рішення житлових комісій та зарахувати його на квартирний облік з 15 серпня 1989 року. Члени його сім`ї, а саме дружина ОСОБА_2 та донька ОСОБА_4 , дають згоду перебувати разом з ним на квартирному обліку.

Просили визнати неправомірним протокол засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 № 22 від 17 січня 2017 року в частині відмови у зарахуванні на квартирний облік ОСОБА_1 з 15 серпня 1989 року та визначити за ними право на зарахування на такий облік з вказаного періоду.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21 травня 2019 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 - відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , постанову Львівського апеляційного суду від 21 травня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 вересня 2018 року апелянт ОСОБА_1 покликається на те, що судом першої інстанції не було всебічно, повно та об`єктивно досліджено обставини, які мають істотне значення для справи, порушено норми процесуального права, прийнято помилкові висновки, що призвело до неправильного вирішення спору.

Вказує, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 с. Липники та в грудні 1999 року був звільнений у запас.

Згідно із Витягом з протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_3 №70 від 31 червня 1995 року він внесений у списки загальної черги на отримання житлової площі з 08.06.1995, а на підставі довідки Стрийської КЕЧ району №757 від 07.07.1995 поновлений на черзі на отримання житла з 15.08.1989.

Після звільнення з військової служби дізнався, що документи його житлової справи втрачені військовою частиною, відповідно його та членів сім`ї не включили в чергу на отримання житла. За допомогою свідка ОСОБА_5 , який працює у військовій частині НОМЕР_1, віднайшов матеріали своєї житлової справи, а в січні 2017 року звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 (яка є правонаступником військової частини НОМЕР_3, в якій він проходив службу та був поставлений на квартирний облік) із заявою про поновлення на квартирному обліку.

27 лютого 2017 року отримав відповідь та копію рішення (витяг з протоколу засідання) житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 17 січня 2017 року з відмовою зарахувати його на квартирний облік.

На підтвердження зарахування його та членів сім`ї на облік на отримання житла з 15.08.1989 року надав рапорт від 08.06.1995, витяг №10 від 04.01.1996 військової частини НОМЕР_6, витяг з протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_3 №70 від 31.06.1995, витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_3 №266, які знаходились в отриманій ним від свідка ОСОБА_5 житловій (обліковій) справі і свідчать про його перебування на квартирному обліку з 15.08.1989.

Однак, суд не врахував надані докази та визнав їх неналежними у зв`язку з тим, що не зміг ідентифікувати подані документи та встановити їх походження, а саме, що такі є частиною облікової (житлової) справи, оскільки не могли зберігатись у невстановлених фізичних осіб, а повинні обліковуватись відповідно до Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 30.11.2011 №737.

Вважає неврахування судом наданих письмових доказів та показання свідка ОСОБА_5 грубим порушенням процесуального права, що призвело до неправильного вирішення обставин справи.

Окрім цього зазначає, що відповідач не надав жодних доказів, які б вказували на те, що його виключено із списку військовослужбовців, які знаходяться на черзі на отримання житла.

Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

12.02.2019 відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому з посиланням на ст.39, 60 ЖК УРСР та п. 15, 16 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, просить відмовити в задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не довели порушення їх прав відповідачем, та що такі згідно статті 15 ЦК України підлягаю захисту у визначений ними спосіб. Надані ними письмові докази на підтвердження позовних вимог є неналежними.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК УРСР, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях. Жилі будинки та жилі приміщення у інших будівлях, що належать державі складають державний житловий фонд.

Частиною 1 ст. 5 ЖК УРСР передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

У пункті 8 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затверджених постановою Ради Міністрів Української PCP і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470, передбачалось, що облік громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, що мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво або беруть пайову участь у житловому будівництві, здійснюється за місцем роботи, а за їх бажанням - також і в виконавчому комітеті Ради народних депутатів за місцем проживання.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 до 29 грудня 1998 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 Збройних сил України, наказом заступника міністра оборони України № 0399 від 03 грудня 1998 року його звільнено з військової служби у запас за підпунктом «в» пункту 65 за станом здоров`я, а наказом командира військової частини НОМЕР_3 № 266 виключено зі списків особового складу 29 грудня 1998 року.

Також судом встановлено, що правонаступником військової частини НОМЕР_3, яка розформована, стала військова частина НОМЕР_5, яка теж розформована і її правонаступником є військова частина НОМЕР_1.

На сьогодні діючими є військова частина НОМЕР_2 та військова частина НОМЕР_1. Облікові справи військовослужбовців розформованої військової частини НОМЕР_5 знаходились на обліку у житловій комісії військової частини НОМЕР_2, яка згідно наказу начальника Львівського гарнізону № 54 від 01 жовтня 2010 року передала відповідно до акту прийому-передачі № 765 від 30 червня 2011 року усі облікові справи військовослужбовців військовій частині НОМЕР_1. Військові частини НОМЕР_3 та НОМЕР_1 знаходяться на одній території.

Відповідно до довідки № 350/486/1/89 від 13 січня 2017 року, довідки № 350/486/4/10 від 02 березня 2018 року та протоколу № 5 від 26 листопада 2010 року військової частини НОМЕР_2, інформація щодо перебування ОСОБА_1 на квартирному обліку в житловій комісії відсутня. Серед облікових справ, переданих військовою частиною НОМЕР_2 військовій частині НОМЕР_1, облікова справа ОСОБА_1 відсутня.

Згідно із рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1, оформленого протоколом від 17 січня 2017 року, встановлено відсутність підстав для зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік у військовій частині НОМЕР_1 відповідно до наданих Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова та житловою комісією військової частини НОМЕР_2 документів.

Відповідно до довідок ЛКП «Житловик - С» від 03 березня 2017 року та 27 травня 2018 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності Львівській міській раді, з 08 вересня 1989 року, а позивачка ОСОБА_4 - з 28 червня 1990 року.

Згідно із статтями 34, 37 ЖК УРСР потребуючими поліпшення умов визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою за рівень, визначений чинним законодавством, а облік таких осіб здійснюється за їх місцем роботи або за їх місцем проживання.

Статтею 43 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Відповідно до пункту 10 Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України (далі - положення), затвердженого наказом Міністра оборони України від 23 грудня 1992 року № 220 (наказ втратив чинність на підставі наказу Міністерства оборони № 577 від 06.10.2006) облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних частинах районів. Військовослужбовці, зараховані на квартирний облік, заносяться до книги обліку осіб, які перебувають в черзі на одержання жилих приміщень. Військовослужбовці беруться на квартирний облік рішенням житлової комісії військової частини, затвердженим командиром військової частини. Датою постановки на квартирний облік вважається день, коли було винесене рішення житловою комісією військової частини про прийняття на квартирний облік. День прийняття на квартирний облік визначає місце військовослужбовця на одержання житлового приміщення.

Військовослужбовці беруться на квартирний облік за рішенням житлової комісії військової частини, затвердженим командиром останньої, і перебувають на цьому обліку до одержання жилого приміщення за винятком випадків: поліпшення житлових умов, завдяки якому відпала необхідність у наданні іншого жилого приміщення; переведення до нового місця служби; засудження (крім умовного) до позбавлення волі на строк понад шість місяців; подання таких, що не відповідають дійсності, відомостей, які стали підставою для взяття на облік, або вчинення командуванням неправомірних дій при вирішенні цього питання (пункти 11, 13).

В подальшому дане Положення було викладено у новій редакції на підставі наказу Міністра оборони України від 03 грудня 1995 року № 20, при цьому зміст такого в контексті спірних правовідносин не змінився.

Зокрема, п. 34 Положення передбачає, що всі питання, пов`язані із забезпеченням жилою площею військовослужбовців, вирішуються за місцем проходження ними служби.

Крім цього, відповідно до п. 13 Положення, військовослужбовці перебувають на квартирному обліку у військовій частині та КЕЧ району до отримання жилого приміщення, за винятком випадків, передбачених у цьому пункті: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала необхідність для надання іншого жилого приміщення; при переміщенні військовослужбовця до нового місця служби у інший населений пункт; при засудженні військовослужбовця до позбавлення волі на термін понад 6 місяців, крім умовного засудження; при наданні відомостей, що не відповідають дійсності та які стали основою для прийняття на облік або неправомірних дій командування при вирішенні питання про прийняття на облік.

Позивач ОСОБА_1 надав до суду першої інстанції рапорт від 08 червня 1995 року, витяг № 10 від 04 січня 1996 року військової частини НОМЕР_6, витяг з протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_3 №70 від 31 червня 1995 року, витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_3 № 266, які знаходились в отриманій ним від свідка ОСОБА_5 обліковій справі.

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_5 повідомив, що він проходив військову службу разом з ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_3, був головою житлової комісії і йому відомо, що позивач при звільненні перебував на квартирному обліку. Куди була передана житлова справа позивача ОСОБА_1 під час розформування військової частини НОМЕР_3 йому невідомо. З 2009 він працює у військовій частині НОМЕР_1. Військові частини НОМЕР_3 та НОМЕР_1 це одна і та ж територія. Близько 2012-2013 років до нього звернувся позивач ОСОБА_1 з проханням надання допомоги у з"ясуванні місця знаходження житлової справи. В період з 2013 року до кінця 2015 року на території вказаної військової частини до нього підійшла невідома особа у камуфляжній формі, яка повідомила, що знайшла житлову справу позивача ОСОБА_1 і надала оригінал такої. Після цього він подзвонив позивачу ОСОБА_1 , зустрівся з ним і передав йому вказану житлову справу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані ОСОБА_1 докази на підтвердження позовних вимог є неналежними, надані всупереч вимогам статей 76-81 ЦПК України та Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністра оборони України №737 від 30 листопада 2011 року.

Окрім того вказував, що відповідно до витягу з протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_3 № 70 від 31 червня 1995 року житлова комісія вирішила внести в списки загальної черги ОСОБА_1 на підставі довідки Стрийської КЕЧ від 07 червня 1995 року № 757, однак відповідно до листа КЕВ м. Львів № 17 від 04 січня 2017 року, згідно книги № 103 видачі довідок не підтверджується видача такої довідки № 757 від 07 червня 1995 року.

Разом з тим, відповідно до вищевказаного листа КЕВ м. Львів № 17 від 04 січня 2017 року згідно «Книги № 103 видачі довідок» Стрийської КЕЧ району підтверджено видачу довідки Стрийської КЕЧ району № 128 від 30 листопада 1998 року про перебування ОСОБА_6 на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_8 з 31 червня 1995 року.

Крім цього, позивачем надано власне копію довідки Стрийської квартирно-експлуатаційної частини району № 757 від 07.06.1995 про те, що він перебував на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_7 з 15.08.1989 в складі сім`ї три особи, а також у списках осіб, які мають право отримання жилих приміщень (т. 1 а.с. 214).

Також, в матеріалах справи міститься копія списку осіб, які перебувають у черзі на одержання жилих приміщень, військового містечка № 6, Липники, станом на 14 листопада 2006 року, затвердженого начальником військового містечка № 6 Липники - командиром військової частини НОМЕР_2 підполковником ОСОБА_7 та погодженого головою Пустомитівської районної державної адміністрації ОСОБА_8, відповідно до якого майор запасу ОСОБА_1 разом з дружиною та дітьми перебуває на квартирному обліку з 15 серпня 1989 року (т. 1 а.с. 102).

Суд першої інстанції взагалі не надав оцінку вищевказаним доказам, які свідчать про перебування ОСОБА_1 разом з сім`єю на квартирному обліку з 15.08.1989, відповідно і про підставність позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .

В свою чергу, відповідно до абз. 1 п. 2.17 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року №737 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за № 24/20337, яка втратила чинність на підставі Наказу Міністерства оборони № 380 від 31.07.2018, військовослужбовці, які перебувають на обліку, під час звільнення з військової служби в запас або відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, за неможливості використання на військовій службі, а також після закінчення строку контракту при досягненні 20 років вислуги на військовій службі в календарному обчисленні, залишаються (за їх бажанням) на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби, а в разі розформування військової частини - у військовому комісаріаті і КЕВ (КЕЧ) району, на території обслуговування яких знаходилася розформована військова частина, та користуються правом позачергового одержання житла.

Отже, наведені норми Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року №737, передбачали підставу для залишення особи на обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов, з огляду на його звільнення у запас за станом здоров`я.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із тим, що для того, щоб позивач міг реалізувати своє гарантоване право на отримання від Міністерства оборони України постійного житла на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» він має перебувати на квартирному обліку.

Поряд з цим, маючи вислугу на військовій службі понад 20 років та не будучи забезпеченим службовим чи постійним житлом за рахунок Міністерства оборони України, після звільнення з військової служби у запас, позивач має право перебувати на квартирному обліку до одержання житла чи відповідної грошової компенсації.

Разом з тим, звертаючись із позовними вимогами, позивачі просили, серед іншого, визнати неправомірним протокол № 22 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_9 від 17 січня 2017 року про відмову зарахування на квартирний облік майора запасу ОСОБА_1 з 15.08.1989, при цьому, колегія суддів звертає увагу, що такий протокол є лише виконаним у певному форматі (зокрема, у друкованому вигляді) записом, який тільки фіксує наявність певних подій чи проведення деяких дій, і сам по собі протокол не є тим правовим актом, законність чи дійсність якого може оспорюватися в судовому порядку, а у випадку обґрунтованості позовних вимог недійсним визнається рішення оформлене відповідним протоколом.

Таким чином, враховуючи вимоги Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, колегія суддів приходить висновку про те, що оскаржуване рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1, оформлене протоколом № 22 від 17 січня 2017 року про відмову у зарахуванні на квартирний облік майора запасу ОСОБА_1 з 15.08.1989 є незаконним, що свідчить про підставність позовних вимог в цій частині.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів викладений у статті 5 ЦК України.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Мушта проти України" від 18.11.2010 визначено критерії, за якими національні суди можуть обмежити право на суд для особи, а зокрема зазначено про те, що "такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями".

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції Українита статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права.

Враховуючи наведене, та те, що судом встановлені порушення зі сторони відповідача військової частини НОМЕР_1 прав позивача на поліпшення житлових умов, у зв`язку з вчиненням відповідних дій, належним та ефективним способом захисту такого порушеного права є визнання за позивачем ОСОБА_1 права на зарахування наоблік осіб, які потребують поліпшення житлових умов військової частини НОМЕР_1 з 15.08.1989 в складі сім`ї з трьох осіб, а саме ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ,що є належним способом захисту та грунтується на законі.

Таким чином, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України

Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 вересня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до Військової частини НОМЕР_1, з участю третіх осіб Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова, Військової частини НОМЕР_2 про визнання неправомірним протоколу та визначення права зарахування на квартирний облік - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1, оформлене протоколом № 22 від 17 січня 2017 року про відмову у зарахуванні на квартирний облік майора запасу ОСОБА_1 з 15.08.1989.

Визнати за позивачем ОСОБА_1 право на зарахування наоблік осіб, які потребують поліпшення житлових умов військової частини НОМЕР_1 з 15.08.1989 в складі сім`ї з трьох осіб, а саме ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 в користь ОСОБА_1 5760 (п`ять тисяч сімсот шістдесят) гривень 00 копійок судового збору за розгляд справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 22 червня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк