Постанова

Іменем України

27 червня 2022 року

м. Київ

справа № 127/5469/19

провадження № 61-9520св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Департамент архітектури та містобудування Вінницької міської ради, Департамент архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Павлова Сергія Сергійовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Сичука М. М., та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 травня 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Міхасішина І. В., Матківської М. В., Войтка Ю. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Департаменту архітектури та містобудування Вінницької міської ради, Департаменту архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконними і скасування будівельного паспорта та права на початок виконання будівельних робіт.

Позовну заяву мотивувала тим, що після смерті батька вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та є абонентом Комунального підприємства «Вінницяоблводоканал» (далі - КП «Вінницяводоканал»).

Вказувала, що з 1986 року на підставі відповідної дозвільної та технічної документації її будинок забезпечено водопостачанням шляхом прокладення інженерних мереж (водогону) через територію земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки відсутні будь-які технічні можливості прокладення водогону іншим способом, враховуючи місцевий рельєф та щільність забудов.

Вказувала, що власником будинку АДРЕСА_2 виготовлено технічну документацію із землеустрою на цю земельну ділянку, під час виготовлення якої було враховано прокладені у 1986 році до її будинку інженерні мережі (водогін, газопровід) та визначено площу в зоні обмеження водогону.

Відомості про обмеження у використанні вказаної земельної ділянки (охоронні зони), розмір площі цих обмежень, її схематичне відображення, строк дії було зареєстровано в Державному земельному кадастрі, у встановленому законодавством порядку. Площу обмеження у використанні вказаної земельної ділянки (охоронні зони) визначили по 1 м в обидві сторони від водогону по всій довжині його прокладення, однак державними будівельними нормами регламентовано, що відстань від фундаментів будинків та споруд до інженерних мереж водогону становить 5 м.

Земельну ділянку по АДРЕСА_2 та розташований на ній житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами у 2015 році та у 2017 році відчужено із зазначенням в укладених договорами купівлі-продажу земельної ділянки про встановлені обмеження.

Останнім власником цієї земельної ділянки став ОСОБА_2 .

Позивач зазначала, що, з метою уникнення спорів, неодноразово у розмові звертала увагу нового власника та осіб, які проживають у його будинку, що через придбану ним земельну ділянку з 1986 року прокладено водогін до її будинку, у зв`язку із чим безстроково було встановлено обмеження у використанні цієї земельної ділянки (охоронні зони), що виключає можливість проведення будівельних робіт в межах площі їх встановлення.

Позивач зазначала, що ігноруючи її зауваження, влітку 2018 року ОСОБА_2 розпочав роботи щодо проведення добудови до житлового будинку, частково викопавши рів для фундаменту в межах площі встановлених обмежень. Її зауваження залишились без позитивного реагування.

Вважаючи розпочате будівництво самочинним, позивач звернулась до відповідних виконавчих органів Вінницької міської ради, на яке отримала відповідь про те, що ОСОБА_2 розпочав будівельні роботи з реконструкції житлового будинку садибного типу відповідно до будівельного паспорту від 19 вересня 2018 року № 275, виданого Департаментом архітектури та містобудування Вінницької міської ради, та зареєстрованого повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 25 вересня 2018 року № ВН 11.

Позивач неодноразово зверталась до Департаменту архітектури та містобудування Вінницької міської ради, Департаменту архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради, Вінницького міського голови із вимогою скасувати видані ОСОБА_2 дозвільні документи на будівництво, проте її вимоги залишились без задоволення.

ОСОБА_1 просила суд:

- визнати незаконним та скасувати будівельний паспорт забудови земельної ділянки (кадастровий номер :03:024:0089) по АДРЕСА_2 , виданий Департаментом архітектури та містобудування Вінницької міської ради 19 вересня 2018 року № 275 (об`єкт будівництва: «реконструкція частини житлового будинку садибного типу прибудовою на приватизованій земельній ділянці»);

- визнати незаконним та скасувати право на початок виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_2 , набуте на підставі поданого замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 25 вересня 2018 року № ВН 11.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано будівельний паспорт забудови земельної ділянки (кадастровий номер :03:024:0089) на АДРЕСА_2 , виданий Департаментом архітектури та містобудування Вінницької міської ради від 19 вересня 2018 року № 275 (об`єкт будівництва: «реконструкція частини житлового будинку садибного типу прибудовою на приватизованій земельній ділянці»).

Визнано незаконним та скасовано право на початок виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_2 , набуте на підставі поданого замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 25 вересня 2019 року № ВН 11.

Стягнуто у рівних частках з Департаменту архітектури та містобудування Вінницької міської ради, Департаменту архітектурно - будівельного контролю Вінницької міської ради витрати, пов`язані із наданням правової допомоги, у розмірі 7 264,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що під час видачі будівельного паспорта не було враховано інженерні мережі водопостачання до будинку позивача, а також відомості, які містяться у державному земельному кадастрі про встановлені на підставі Закону безстрокові обмеження (охоронні зони) у використанні земельної ділянки по АДРЕСА_2 , у результаті чого заплановану прибудову було спроектовано в зоні площі цих обмежень, впритул до водогону, а частково на ньому, що є неприпустимим з огляду на наведене вище. На підставі поданого повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 25 вересня 2018 року № ВН 11 ОСОБА_2 набув право на початок виконання робіт за цим будівельним паспортом, тому таке право також є незаконним та підлягає скасуванню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд першої інстанції, відповідно до статті 141 ЦПК України, вважав за необхідне стягнути в рівних частках з відповідачів на користь позивача сплачений нею судовий збір за звернення до суду з позовом, судовий збір, сплачений за звернення із заявою про забезпечення позову.

Пославшись на положення частини дванадцятої статті 141 ЦПК України, суд першої інстанції не вбачав підстав для розподілу судових витрат інших учасників справи, зокрема третьої особи, оскільки представник третьої особи на стороні відповідачів, який не заявляє самостійних вимог, заперечував заявлені позовні вимоги протягом усього часу розгляду справи у суді, що підтверджується матеріалами справи та звукозаписами судових засідань. Про невизнання третьою особою вимог пред`явленого ОСОБА_1 позову також свідчить і зміст позовної заяви та позовних вимог ОСОБА_2 у справі № 127/9714/19, в якій він зазначав про законність виданих йому дозвільних документів на будівництво, про скасування яких ОСОБА_1 заявлено позовні вимоги у цій страві. У судовому засіданні 01 березня 2021 року представник третьої особи зазначав, що, ознайомившись із матеріалами справи, позовні вимоги вважає обґрунтованими, та подав розрахунок судових витрат, що, з огляду на викладене, не можна вважати реальним підтриманням ним позовних вимог. Суд першої інстанції вказав, що така його заява фактично є намаганням штучно створити процесуальні підстави для стягнення з відповідачів сум судових витрат за приведеним ним розрахунком.

Вирішуючи заяву позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції встановив наявність договірних відносин між адвокатом та позивачем, розмір сплаченого гонорару, детальний опис робіт (надання послуг). Суд першої інстанції врахував засади виваженості, розумності та справедливості, та дійшов висновку про задоволення вимоги про стягнення судових витрат у рівних частках з Департаменту архітектури та містобудування Вінницької міської ради, Департаменту архітектурно - будівельного контролю Вінницької міської ради в розмірі 7 264,00 грн. з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (зокрема, написання позову та інших заяв, участі в судовому засіданні).

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 11 травня 2021 року апеляційну скаргу представника третьої особи ОСОБА_2 - адвоката Павлова С. С. про зміну рішення Вінницького міського суду від 01 березня 2021 року у частині судових витрат залишено без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 березня 2021 року в частині судових витрат залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції у частині судових витрат, суд апеляційної інстанції послався на положення частини дванадцятої статті 141, частини першої статті 44 ЦПК України вказав, що всі процесуальні дії адвоката Павлова С. С. та відповідно судові витрати третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_2 не пов`язанні із підтриманням позовних вимог, а навпаки із їх запереченням. Отже, визнання позову представником третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Павловим С. С. у останньому судовому засіданні, суд першої інстанції обґрунтовано визнав, як намагання штучно створити процесуальні підстави для стягнення з відповідачів сум судових витрат за приведеним ним розрахунком.

Рішення суду першої інстанції по суті позовних вимог в апеляційному порядку не переглядалося.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Павлов С. С. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 11 травня 2021 року в повному обсязі, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 березня 2021 року змінити у частини розподілу судових витрат.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

11 червня 2021 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Вінницького міського суду Вінницької області та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У червні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, внаслідок чого ухвалив помилкове судове рішення у частині розподілу судових витрат.

Стверджує, що суд апеляційної інстанції взяв до уваги лише одну процесуальну дію представника третьої особи в останньому судовому засіданні, яке відбулося 01 березня 2021 року, однак не взяв до уваги інші судові засідання та дії у них, а саме: 23 квітня 2019 року, 13 травня 2019 року, 05 червня 2019 року, 01 лютого 2021 року та 16 лютого 2021 року, у яких вирішувалися клопотання представника третьої особи, зокрема щодо вирішення питання зупинення провадження, роз`яснення ухвали суду.

Крім того, заявник стверджує, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що позивач та третя особа діяли спільно, доводячи у суді першої інстанції, що рішення у справі № 127/9714/19 має значення для цієї справи, з чим погодився суд та на цій підставі позов задовольнив.

Заявник стверджує, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на факт узгодження процесуальних позицій та дій позивача та третьої особи, оскільки у судових засіданнях суд першої інстанції 23 квітня 2019 року, 13 травня 2019 року, 05 червня 2019 року третьою особою неодноразово вчинялися дії, які повністю узгоджуються з позицією позивача, зокрема заявлялися клопотання про приєднання до матеріалів справи копії рішення, ухваленого у справі №127/9714/19, залучення доказу, що має значення у справі.

Тезис суду апеляційної інстанції про намагання представника третьої особи штучно створити процесуальні підстави для стягнення судових витрат спростовується вказаним вище.

При цьому третя особа, розпочинаючи будівельні роботи, керувався наданими дозволами відповідача, не погоджуючись із забезпеченням позову і оскаржуючи його лише тому, що сам добровільно зупинив будівельні роботи і просив не покладати на нього виконавчий збір. Тобто, ці обставини підтверджують, що із самого початку третя особа не була проти позову, а суд апеляційної інстанції фактично не вивчав справу. Крім того, у судових дебатах, опираючись на результати судового розгляду, представник третьої особи дійшов до висновку про обґрунтованість позову.

Стверджує, що суд апеляційної інстанції самоусунувся від дослідження доказів у справі.

Заявник послався на незадоволення клопотання про дослідження доказів, подане ним у порядку пункту 7 частини другої статті 356 ЦПК України, що не сприяло встановленню фактичних обставин справи, які стосуються предмету спору.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 13 травня 2020 року у справі № 922/2749/19, від 09 квітня 2019 року у справі № 826/2689/15 (провадження № К/9901/7612/19), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У липні 2021 року Департамент архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради та Департамент архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради подали до Верховного Суду відзив, у якому просили касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову Вінницького апеляційного суду від 11 травня 2021 року та рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 березня 2021 року в оскаржуваній частині - без змін.

У липні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив, у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову Вінницького апеляційного суду від 11 травня 2021 року та рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 березня 2021 року, в оскаржуваній частині, - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 лютого 2019 року ухвалою Вінницького міського суду відкрито провадження у цій справі. Проведення підготовчого судового засідання призначено на 26 березня 2019 року.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2019 року задоволено заяву позивачки ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зупинення дії будівельного паспорту забудови земельної ділянки. Заборонено власнику земельної ділянки - третій особі на стороні відповідачів ОСОБА_2 особисто або через довірених ним осіб вчиняти будь-які будівельні роботи у межах площі частини цієї земельної ділянки, на яку поширюються обмеження у її використанні.

На вказану ухвалу про забезпечення позову представник третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_2 - адвокат Павлов С. С. подав апеляційну скаргу, за якою ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 березня 2019 року відкрито апеляційне провадження.

26 березня 2019 року розгляд справи відкладено за клопотанням представника третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_2 - адвоката Павлова С. С.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 11 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником адвоката Павловим С. С., залишено без задоволення. Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2019 року про забезпечення позову залишено без змін.

22 квітня 2019 року представник третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_2 - адвокат Павлов С. С. подав клопотання про скасування дії забезпечення позову та зупинення провадження у справі до вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - КП «Вінницяоблводоканал» про припинення на підставі вимоги власника дії обмеження у використанні земельної ділянки, припинення водопостачання на земельній ділянці (справа №127/9714/19).

Ухвалою Вінницького міського суду від 23 квітня 2019 року у задоволенні клопотання представника третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_2 - адвоката Павлова С. С. від 22 квітня 2019 року відмовлено.

07 травня 2019 року представник третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_2 - адвокат Павлов С. С. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2019 року про забезпечення позову та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 квітня 2019 року.

13 травня 2019 року представник третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_2 - адвокат Павлов С. С. подав до суду першої інстанції повторно клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - КП «Вінницяоблводоканал» про припинення на підставі вимоги власника дії обмеження у використанні земельної ділянки, припинення водопостачання на земельній ділянці.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05 червня 2019 року у задоволенні клопотання представника третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_2 - адвоката Павлова С. С. від 13 травня 2019 року відмовлено.

10 липня 2019 року представник третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_2 - адвокат Павлов С. С. подав до Верховного Суду заяву про доповнення підстав та зміну вимог касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2019 року заяву представника ОСОБА_2 - Павлова С. С. про відвід судді Верховного Суду Штелик С. П. визнано необґрунтованою.

Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Павлова С. С. залишено без задоволення. Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 квітня 2019 року залишено без змін.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2020 року у справі № 127/9714/19, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 29 грудня 2020 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - КП «Вінницяоблводоканал» про встановлення неможливості використання земельної ділянки для експлуатації водопроводу, припинення дії обмеження у використанні земельної ділянки, припинення водопостачання, зобов`язання вчинити певні дії.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

- судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, зокрема, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.

Відповідно до частини дванадцятої статті 141 ЦПК України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Згідно з частиною першою, пункту 1 частини другої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суди попередніх інстанцій надали оцінку зібраним доказам, встановили, що представник третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог, в останньому судовому засіданні визнав позов, однак заперечував заявлені позовні вимоги протягом усього часу розгляду справи у суді першої інстанції.

Таким чином, усі процесуальні дії адвоката Павлова С. С. та відповідно судові витрати третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_2 не пов`язанні із підтриманням позовних вимог ОСОБА_1 , а навпаки із їх запереченням.

Отже, суди попередніх інстанцій встановили, що третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 фактично заперечував проти позову ОСОБА_1 на протязі всього розгляду справи у суді першої інстанції, тому суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали, що визнання позову в останньому судовому засіданні є намаганням штучного створення підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу, та дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні заяви представника третьої особи про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції.

Доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують, а фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Посилання представника ОСОБА_2 - адвоката Павлова С. С. на небажання суду апеляційної інстанції задовольнити клопотання, подане в порядку пункту 7 частини другої статті 356 ЦПК України, що не сприяло встановлено фактичних обставин справи, спростовуються протоколом судового засідання від 11 травня 2021 року, в якому зазначено, що вказане клопотання представника розглянуто та частково задоволено.

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, висловленим у постановах Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 13 травня 2020 року у справі № 922/2749/19, від 09 квітня 2019 року у справі № 826/2689/15 (провадження № К/9901/7612/19), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, на які посилалася заявник у касаційній скарзі, а фактичні обставини цієї справи не є тотожними обставинам, встановленим у зазначених справах, в яких вони стосуються у переважній більшості питання зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Отже, суди попередніх інстанцій виконали вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідили і оцінили докази та встановили обставини у справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Павлова Сергія Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 березня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць Б. І. Гулько Д. Д. Луспеник