справа №361/7580/18
головуючий у суді І інстанції Дутчак І.М.
провадження № 22-ц/824/1038/2022
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду м. Києва від 24 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовомдо ОСОБА_3 , у якому просила розірвати шлюб між нею і ОСОБА_3 , зареєстрований 31 січня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Броварського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 33, та стягнути з відповідача на її користь завдану моральну шкоду в розмірі 115 000 грн.

В обґрунтування позову зазначала, що 31 січня 2003 року вона та ОСОБА_3 уклали шлюб, від цього шлюбу вони мають двох дітей: дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Починаючи із середини 2011 року відповідач ОСОБА_3 почав часто не ночувати вдома, а також майже не надавати їй кошти на утримання дітей. У вересні 2012 року ОСОБА_3 три доби вдома не ночував, після чого з`явився та повідомив їй, що буде проживати окремо, причину такого рішення їй не повідомив. Після залишення відповідачем сім`ї вся відповідальність за утримання та виховання дітей лягла на неї, вона змушена була працювати на трьох роботах.

У 2017 році у зв`язку зі зростанням вартості оплати комунальних послуг та необхідності отримання нею субсидії, вона попросила відповідача надати їй копію паспорта, де випадково помітила в особливих відмітках, що у ОСОБА_3 записано троє дітей. Запис про народження третьої дитини у 2012 році свідчить про те, що відповідач зраджував їй під час їхнього спільного проживання. Такою своєю негідною поведінкою ОСОБА_3 завдав їй значної моральної шкоди, оскільки з його боку це явна зневага до неї як до його дружини, якій він присягав на вірність, неповага до загальноприйнятих сімейних цінностей. Такими неправомірними діями відповідача їй завдано моральної шкоди, розмір якої важко оцінити в грошовому еквіваленті. Враховуючи майновий стан ОСОБА_3 , просила стягнути з нього лише частину шкоди в розмірі 115 000 грн.

Оскільки подальше спільне проживання сторін та збереження їхнього шлюбу за таких обставин є неможливим, суперечить її інтересам, просила розірвати укладений з відповідачем шлюб без вжиття заходів щодо примирення подружжя.

Рішенням Броварського міськрайонного суду м. Києва від 24 червня 2021 року позов задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований 31 січня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Броварського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 33.

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що висновок суду першої інстанції щодо недоведеності заподіяння відповідачем позивачу моральної шкоди є неправильним, оскільки факт подружньої зради чітко доведений наявними матеріалами справи, зокрема відміткою у паспорті про наявність двох інших дітей, крім того, ці обставини не заперечувались самим відповідачем.

Щодо розміру моральної шкоди вказує, що це оціночне поняття і суд повинен визначитись з її розміром виходячи з обставин справ і ступеню завдання позивачці моральних страждань від протиправної поведінки відповідача.

Посилається на практику Верховного Суду щодо відшкодування моральної шкоди у сімейному спорі, а саме постанову КЦС ВС від 21 квітня 2021 року у справі № 2-3897/10 (провадження № 61- 6791св20).

Вважає, що при ухваленні рішення про розірвання шлюбу, суд першої інстанції не вказавправильно причину розлучення, а саме «подружня зрада», хоча пунктом 10 постанови пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз`яснено, що суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя».

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Хоменко І.М. просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з урахуванням наступного.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що сторони тривалий час шлюбних відносин не підтримують, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, примиритися не бажають, а тому суд дійшов висновку, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підлягає розірванню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам сторін, тому позов у цій частині вимог суд визнав доведеним. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд першої інстанції вказав, що позивачем не було надано жодного доказу заподіяння їй відповідачем моральної шкоди, зокрема, характеру та обсягу душевних чи психічних страждань та в чому вони проявилися, вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, зниження престижу і ділової репутації, не було зазначено та не доведено протиправності дій відповідача, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та настанням внаслідок таких дій будь-яких негативних наслідків для позивача у вигляді моральної шкоди, а також безпосередньої вини відповідача в заподіянні позивачу такої шкоди, обґрунтування розміру моральної шкоди в сумі 115 000 грн.

Колегія суддів у цілому погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Як встановлено судом, 31 січня 2003 року відповідач ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 уклали шлюб, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Броварського міського управління юстиції Київської області в книзі реєстрації актів про укладення шлюбів зроблено актовий запис № 33. Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини " ОСОБА_1 ".

У період перебування сторін у шлюбі у них народилося двоє дітей: ІНФОРМАЦІЯ_1 - дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_5 .

У ч. 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно із ч. ч. 6, 9 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 СК України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що з вересня 2012 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 шлюбних відносин не підтримують, спільне господарство вони не ведуть, проживають окремо, примиритися не бажають. Дані обставин підтверджуються самою позивачкою у позовній заяві.

Відповідні обставини щодо часу фактичного припинення шлюбних відносин були предметом перевірки у суді першої інстанції. Судом були допитані свідки, які підтвердили, що з вересня 2012 року сторони припинили шлюбні відносини, проживають окремо, спільного господарства не ведуть.

Отже, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховуючи, що сторони тривалий час шлюбних відносин не підтримують, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, примиритися не бажають, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підлягає розірванню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам сторін.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції також обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 115000 грн., із урахуванням наступного.

За змістом п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За змістом ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пленум Верховного Суду України в абз. 1 п. 3 постанови № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За змістом абз. 2 п. 3 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В абз. 2 п. 5 зазначеної вище постанови Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до абз. 1 п. 9 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

За загальним правилом, встановленим цивільним законодавством, застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування моральної шкоди, можливе лише за наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення: шкоди, протиправної поведінки, причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою та вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Сама по собі наявність моральної шкоди ще не породжує абсолютного права особи на її відшкодування будь-якою іншою особою, оскільки необхідно довести наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності та правильно визначити суб`єкта такої відповідальності.

Звертаючись до суду першої інстанції із вимогою про стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди, як на підставу позову в цій частині, ОСОБА_1 посилалася на подружню зраду відповідача зокрема, на те, що він, перебуваючи з нею в зареєстрованому шлюбі, проживав з іншою жінкою у фактичних шлюбних відносинах, від яких він має дитину, що є явною зневагою до неї, як до другого з подружжя, негідною поведінкою відповідача у шлюбі та неповагою до загальноприйнятих сімейних цінностей.

Як вбачається із відзиву на позовну заяву, заперечуючи проти заявлених позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, відповідач ОСОБА_3 вказував на те, що позов у цій частині є необґрунтованим, оскільки з вересня 2012 року сторони фактично припинили підтримувати шлюбні відносини, з цього часу вони проживають окремо, кожен з подружжя живе своїм окремим особистим життям відкрито. Будь-яких протиправних дій щодо позивача він не вчиняв. Факт заподіяння ним ОСОБА_1 моральної шкоди позивачем у суді жодним доказом не доведений.

Також зазначав, що дитина народилась у відносинах з іншою жінкою через два роки, як відповідач пішов від позивачки і коли вони із останньою домовились про розірвання відносин, що спростовує факт подружньої зради. Стороною позивачки не надано доказів у спростування заявлених у запереченнях відповідача обставин про припинення шлюбних відносин.

У п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка набула чинності для України 11 вересня 1997 року та є частиною національного законодавства України, закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 28 січня 2003 року у справі "Пек проти Сполученого Королівства" зазначив, що поняття "приватне життя" не є чітко визначеним, оскільки охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, право особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя.

У рішенні від 09 квітня 2019 року у справі "Алтай проти Туреччини" Європейський суд з прав людини вказав на те, що приватне життя є широким терміном, що не піддається вичерпному визначенню. Стаття 8 Конвенції захищає право на особистісний розвиток, як з точки зору особистості, так і особистої автономії, що є важливим принципом, що лежить в основі тлумачення гарантій статті 8. Вона охоплює право кожної особи підходити до інших, щоб встановити і розвивати відносини з ними і з зовнішнім світом, тобто право на "приватне суспільне життя", і може включати професійну діяльність або діяльність, що відбувається в контексті публічної діяльності.

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, суд вважає, що повага до приватного життя передбачає невтручання інших суб`єктів та держави у прийняття людиною рішення щодо власного життя.

Згідно із ст. 23 Конституції України кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини.

У ст. 271 ЦК України визначено зміст особистого немайнового права, що становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

Згідно із ч. 1 ст. 24, ч. ч. 1, 3 ст. 56 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Судом першої інстанції при вирішенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, було правильно враховано, що шлюбні відносини подружжя припинені у вересні 2012 року, з цього часу позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_3 спільного господарства не ведуть, їхній шлюб та сім`я існують лише формально, з цього часу кожний з подружжя живе не приховуючись своїм окремим особистим життям та власними інтересами, на що позивач посилалася у позові, чого не заперечував та визнавав відповідач. Судом також встановлено та не спростовано в суді апеляційної інстанції про те, що позивач ОСОБА_1 будь-яких дій щодо збереження шлюбу з відповідачем ОСОБА_3 не вчиняла, відновити з останнім шлюбні відносини не намагалась.

Так, сам факт подружньої зради може бути підставою для відшкодування моральної шкоди під час розлучення. В той же час за обставинами цієї справи відповідач наводить заперечення, які підтверджено показами свідків щодо припинення фактичних шлюбних відносин. Зокрема, відповідач указує, що сторони домовились про окреме проживання, відтак заперечує сам факт подружньої зради, оскільки відповідач не приховував своє окреме особисте життя з часу припинення фактичних шлюбних відносин.

Положеннями ст.81 ЦПК закріплено правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У апеляційній скарзі доводів у спростування обставини припинення шлюбних відносин подружжя у вересні 2012 року та обізнаності позивачки про окреме особисте життя відповідача не наведено, як і не наведено доводів, що позивач мала наміри та вчиняла дії на збереження сім`ї, а відтак стороною позивача не наведено доказів чи обставин, які свідчать, що не зважаючи на окреме проживання протягом шести років, позивачка мала підстави вважати шлюбні відносини між сторонами цього спору існуючими.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов правильного висновку про те, що в даній справі не доведено підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки не доведено наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

Отже, обставин, які свідчать, про наявність причинного зв`язку між діями відповідача та моральними стражданнями позивача, під час розгляду цього спору також не встановлені.

Доводи апеляційної скарги по своїй суті зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано визнав їх недоведеними.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди є правильними, оскільки ґрунтуються на встановлених обставинах справи та нормах Закону.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду м. Києва від 24 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба