Справа № 347/300/22
Провадження № 22-ц/4808/654/22
Головуючий у 1 інстанції ДРАЧ Д. С.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Петрів Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Косівського інституту прикладного та декоративного мистецтва Львівської національної академії мистецтв на рішення Косівського районного суду від 17 березня 2022 року, ухвалене суддею Драч Д.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської національної Академії мистецтв, Косівського інституту прикладного та декоративного мистецтва Львівської національної академії мистецтв про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення невиплаченої заробітної плати,

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Львівської Національної Академії мистецтв, Косівського інституту прикладного та декоративного мистецтва Львівської національної Академії мистецтв (далі також Інститут) про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення невиплаченої заробітної плати, мотивуючи тим, що вона більше як 10 років працює на посаді юрисконсульта в Інституті, який є структурним підрозділом Львівської Національної академії мистецтв, бухгалтерією якого здійснюється нарахування та виплата заробітної плати всім працівникам.

Зазначила, що у листопаді 2021 року мало місце грубе порушення її конституційного права на працю з боку керівництва даного навчального закладу, яке полягало в тому, що у неї упродовж тривалого часу незаконно вимагали медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а згодом обмежили її право як працівника щодо повноцінної роботи. А наказом №236тр від 08.11.2021 року її відсторонено від роботи з підстав відсутності щеплення від даної хвороби.

Наголошує на тому, що ні в трудовому договорі, ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між нею та відповідачем, такого зобо`язання у неї як працівника немає. Також не передбачено повноваження відповідача на відсторонення працівника від роботи з підстав відсутності згаданого щеплення.

Просила суд визнати незаконним з моменту прийняття та скасувати Наказ директора Інституту №236тр від 08.11.2021 року, зобов`язати Інститут виплатити їй заробітну плату за весь час відсторонення від роботи.

Рішенням Косівського районного суду від 17 березня 2022 року позов задоволено. Визнано незаконним і скасовано Наказ №236-тр від 08.11.2021 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 з 08.11.2021 року» та допущено її до виконання трудових обов`язків на посаді юрисконсульта в Косівському інституті прикладного та декоративного мистецтва Львівської Національної Академії мистецтв. Стягнуто з Львівської Національної академії мистецтв на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 08.11.2021 року до часу фактичного виконання судового рішення, виходячи з середньоденної заробітної плати позивача - 399,87 грн. Стягнуто з Львівської Національної академії мистецтв на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1984 гривні 80 копійок. Зазначено, що рішення суду в частині поновлення виконання посадових обов`язків ОСОБА_1 та в частині стягнення середнього заробітку у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Косівський інститут прикладного та декоративного мистецтва Львівської національної академії мистецтв подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного дослідження обставин справи.

Зазначає, що наказ про відсторонення позивача виданий на підставі статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційний хвороб», Наказу Міністерства охорони здоров`я «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року №2153 зі змінами, пункту 41-б постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236, та є правомірним.

Вважає, що судом не враховано практику Європейського суду з прав людини (рішення CASE OF VAVRICKA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC, рішення від 15 березня 2012 року у справі Соломахін проти України»). Також в серпні 2021 року Європейський суд з прав людини відхилив запит французьких пожежників про вжиття невідкладних заходів з огляду на закон, який передбачає вимогу обов`язкової вакцинації для певних професій з подальшим відстороненням від роботи у разі відмови (Abgrall and others vs France) і у вересні 2021 року розглянув та відхилив два подібні запити, подані медичними працівниками з Греції, які вимагали зупинити дію закону, що передбачає обов`язкову вакцинацію аби мати змогу продовжити працювати (Kakaleri and others vs Greece; Theofanopoulou and others v. Greece).

Вказує, що суди України також вважають правомірними вимоги вакцинації від коронавірусної хвороби (рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 07.12.2021 року у справі №459/3643/21, рішення Івано-Франківського міського суду від 13.12.2021 року у справі №344/18565/21, рішення Згурівського районного суду Київської області від 09.12.2021 року у справі №365/559/21, рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 09.12.2021 у справі №330/2718/21).

Просить врахувати той факт, що суд першої інстанції висловив власне ставлення з приводу вакцинації від COVID-19, яке полягає в тому, що відсутні дані щодо завершених клінічних випробувань, зареєстрованих в Україні вакцин для профілактики гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиної коронавірусною хворобою. Вважає, що така інформація є неправдивою, зважаюч на те, що усі доступні в Україні вакцини проти COVID-19 завершили всі три етапи клінічних випробувань і показали свою ефективність та безпечність; ознайомитись із висновками та протоколами клінічних випробувань кожної з вакцин можна на сайті Всесвітньої організації охорони здоров`я.

Також стверджує, що компенсація коштів у вигляді середньомісячної заробітної плати позивача за весь період відсторонення від роботи у зв`язку із відсутністю вакцинації від COVID-19 є безпідставною.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, закрити провадження у справі.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу. Важає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Зазначає, що 08.11.2021 року вона була позбавлена права на працю з підстав незаконного відсторонення від роботи, а також можливості отримувати заробітну плату. Частиною першою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень», тобто виключно вказаним Законом встановлюється перелік обов`язкових щеплень і цим Законом не передбачено обов`язкове щеплення від COVID-19, тому відсторонення працівника з підстав ч. 2 ст. 12 даного Закону є незаконним та безпідставним. Окремо звертає увагу, що на сьогодні не встановлено законом окремого порядку відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від COVID-19.

Звертає увагу на положення ст. 43 КЗпП України, згідно з яким відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення від роботи керівників підприємств, установ та організацій військовим командуванням допускається у випадках, передбачених Законом України «Про правовий режим воєнного стану». А отже ні вказаними нормами права, ні іншим законом України не передбачено правової можливості відсторонення працівника від роботи з підстав відсутності у нього щепленння від COVID-19.

Вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає чиним нормативно-правовим актам, оскільки відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Відповідно до частини до частини другої статті 27 Закону №4004 обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповіднних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Порядок внесення посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності згідно з Законом №4004, а також форма подання та терміни відсторонення встановлені Інструкцією про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.04.1995 року №66, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01.08.1995 року за №270/806.

Відповідно до вказаної Інструкції посадові особи державної санітарно-епідеміологічної служби зобов`язані вносити подання про усунення працівників від роботи у визначених законодавством спосіб. За відсутності у роботодавця належним чином оформленого подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби, відсторонення ним від роботи працівника, який відмовляється або ухиляється від профілактичних щеплень, є неправомірним.

Зазначає, що Дорожньою картою з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я від 24.12.2020 року №3018 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 09.02.2021 року №213), встановлено, що вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для усіх груп населення та професійних груп.

Вказує, що відповідач мав право вдатись до альтернативних заходів, направлених на обмеження контакту невакцинованої особи зі студентами та іншими працівниками закладу і які могли б мати менший «травматичний» ефект для неї. Зокрема, законодавство Україні не забороняє роботодавцю надати їй можливість на час дії карантину працювати в дистанційному режимі.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримала.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 згідно копії Трудової книжки відповідно до Наказу №26 від 16.02.2016 року перебуває у трудових відносинах із КІПДМ ЛНАМ на посаді юристконсульта (а.с. 14-22).

01.11.2021 року директором КІПДМ ЛНАМ позивачу було адресовано повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19 від 01.11.2021 року, у якому на підставі наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року №2153 та п. 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 року №1236 була висунута вимога до 05.11.2021 року надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення від СОVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 року №595. В іншому разі 08.11.2021 року ОСОБА_1 буде відсторонена від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП та ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 року №1645-ІІІ (а.с. 24).

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтвердила, що вищевказане повідомлення було доведено до відома працівникам Інституту 30.10.2021 року.

08.11.2021 року на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 01.11.2021 року Наказом №236-тр ОСОБА_1 з 08.11.2021 року була відсторонена від роботи на час відсутності щеплення проти СОVID-19 без збереження заробітної плати (а.с. 25).

Також 08.11.2021 року начальником відділу кадрів Яремин Л.М. в присутності головного бухгалтера ОСОБА_4 , провідного фахівця (уповноваженого по закупівлях) ОСОБА_2 складено акт, про те що ОСОБА_1 , юристконсульту КІПДМ ЛНАМ було надано для ознайомлення Наказ №236-тр від 08.11.2021 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », який остання відмовилася підписувати (а.с. 26).

Згідно копії Довідки про заробітну плату та інші доходи від 08.11.2021 року №322 заробітна плата ОСОБА_1 з травня по жовтень 2021 року становила 62529,77 грн. (а.с. 23).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням правових положень та встановлених обставин справи, відсутності подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивача від роботи, таке відсторонення є неправомірним. За таких обставин не може вважатись законним акт, навіть правильний за змістом, який виданий з порушенням процедури, оскільки в такому випадку буде нівельовано принцип верховенства права. Гостра респіраторна хвороба СОVID-19 не є інфекційною хворобою та не входить до переліку обов`язкових профілактичних щеплень. Діями відповідача порушено право на працю та право на таємницю про стан здоров`я позивача. Відтак позовна вимога про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення ОСОБА_1 від роботи і поновлення виконання нею трудових обов`язків на займаній посаді підлягає задоволенню. А оскільки з 08.11.2021 року позивач була позбавлена можливості працювати з підстав її незаконного відсторонення від роботи та відповідно - отримувати заробітну плату, з Львівської національної Академії мистецтв на її користь підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Однак апеляційний суд не може погодитися із такими висновками з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлені обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я. Зокрема, згідно з пунктами «а», «б» зазначеної статті громадяни України зобов`язані: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

На виконання статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» Міністерство охорони здоров`я України Наказом від 04.10.2021 року №2153 затвердило Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають, зокрема, працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності, до яких належить також Львівська національна академія мистецтв, в структуру якої входить Косівський інститут прикладного та декоративного мистецтва.

Цим же Наказом від 04.10.2021 року №2153 передбачено, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року №2070).

Реєстрація вказаного наказу Міністерством юстиції України свідчить про те, що він відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини.

Так, державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (пункт 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року №731).

Отже, обов`язковій вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з працівників із наведеного в Наказі Міністерства охорони здоров`я України №2153 переліку, не підлягають лише ті працівники, які мають абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин.

Станом на 08.11.2021 року на території України діяв карантин, установлений постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», а тому позивач ОСОБА_1 як працівник Косівського інституту прикладного та декоративного мистецтва Львівської національної академії мистецтв - вищого навчального закладу, підлягала обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Будь-яких доказів, які б свідчили про наявність у позивача абсолютних протипоказань до проведення профілактичного щеплення проти COVID-19 матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції сторонами не надано.

Пунктом 41-6 вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України №1236 керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій зобов`язано забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року №2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Статтею 46 КЗпП України встановлено, що відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від проведення профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що керівник навчального закладу, на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення ОСОБА_1 від роботи; наказ про відсторонення виданий у відповідності до ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційний хвороб», наказу Міністерства охорони здоров`я «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року №2153 зі змінами, пункту 41-б постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236, є правомірним та не підлягає скасуванню.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про виплату заробітної плати за весь час відсторонення від роботи є похідними від вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення, а тому також задоволенню не підлягають.

Що стосується доводів позивача та суду першої інстанції про те, що за відсутності подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивача від роботи таке відсторонення є неправомірним, то такі суд апеляційної інстанції не бере до уваги. З огляду на особливість вірусу та швидкість його поширення, державою було визначено наведений вище на підставі п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 механізм відсторонення від роботи. А норми Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» до спірних правовідносин не застосовуються.

Також безпідставними є твердження, що наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, оскільки зміст затвердженого Переліку якраз вказує на обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та вказує перелік працівників, які підлягають таким щепленням.

Посилання позивача та місцевого суду на те, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти собі на життя працею шляхом його обмеження, на таємницю про стан свого здоров`я, а таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, такими як наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153 та постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236, також не заслуговують на увагу, оскільки, по-перше, вони видані у відповідності із вимогами Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а по-друге, згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Держава, встановивши правило про те, що без щеплень працівник не може бути допущеним до роботи, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх працівників закладу освіти, а й захищає таким чином самого працівника, який не отримав профілактичні щеплення. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення працівника від роботи не призвело до порушення його конституційного права на працю. Більше того, встановлено, що відсторонення позивача від роботи здійснено відповідно до статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статті 46 Кодексу законів про працю України.

Також безпідставні посилання на те, що посадовою інструкцією юрисконсульта КІПДМ ЛНАМ, затвердженою 20.09.2016 року, не передбачено обов`язку юрисконсульта, яким є позивач, здійснити профілактичне щеплення від COVID-19, оскільки вищевказаними нормами права передбачено, що даному щепленню підлягають всі працівники навчального закладу.

Наведеного суд першої інстанції не врахував, а тому дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Таким чином оскаржуване рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Косівського інституту прикладного та декоративного мистецтва Львівської національної академії мистецтв задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 17 березня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівської національної Академії мистецтв, Косівського інституту прикладного та декоративного мистецтва Львівської національної академії мистецтв про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення невиплаченої заробітної плати відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 28 червня 2022 року.