Ухвала

Іменем України

20 червня 2022 року

місто Київ

справа № 177/802/19

провадження № 61-5071ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2021 року у складі судді Кащук Д. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2022 року у складі колегії суддів: Остапенко В. О., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю безреєстрації шлюбуз ОСОБА_2 у період з грудня 2013 року до липня 2017 року, стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 174 255,50 грн, які є її особистою приватною власністю і були понесені нею на придбання будівельних матеріалів та на проведення ремонтних робіт у будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що вона мешкала однією сім`єю з відповідачем у період з грудня 2013 року до липня 2017 року. У вказаний період сторони побудували житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджуються актом від 05 квітня 2019 року, складеним за участі депутата Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області Жулькової К. О. та сусідів. Шлюб між позивачем та відповідачем не укладався. Накопичені нею за період окремого проживання грошові кошти, вона витратила на придбання будівельних матеріалів та оплату послуг будівельних і ремонтних робіт у спірному будинку.

Відповідач відмовився відшкодувати понесені нею витрати на придбання будівельних матеріалів та оплату виконаних будівельних і ремонтних робіт в будинку, посилаючись на те, що це його особистий будинок, що стало підставою для звернення із зазначеним позовом до суду.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у період з грудня 2013 року до липня 2017 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 115 499,66 грн на відшкодування витрат на придбання будівельних матеріалів у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в іншій частині позову відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу підтверджено актом від 05 квітня 2019 року, складеним за участі депутата Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, що не заперечувалося представником відповідача.

Установивши, що в період спільного проживання однією сім`єю, позивач нарівні з відповідачем несла витрати на придбання будівельних матеріалів, необхідних для будівництва житлового будинку, суд дійшов висновку, про наявність підстав для компенсації їй вартості таких витрат.

Суд вказав на недоведеність понесених позивачем витрат на проведення будівельних та ремонтних робіт у зазначеного будинку, а тому вважав необґрунтованими вимоги про відшкодування їй таких витрат.

ОСОБА_2 звернувся із апеляційною скаргою на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2021 року, в якій просив його скасувати в частині вирішення питання про стягнення грошових коштів.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ним не оскаржувалося, відповідно апеляційним судом не переглядалося.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2022 року, рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2021 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що сторонами за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу витрачено 348 511,00 грн. на будівництва житлового будинку, з яких 230 999,31 грн - вартість використаних матеріалів, що підтверджується письмовими доказами.

Урахувавши наведене, а також правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц щодо застосування статті 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та статті 376 ЦК України, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що за неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва, ОСОБА_1 має право навідшкодування понесених нею витрат вартості будівельних матеріалів, що були використані на будівництво об`єкта незавершеного будівництва.

Суд відхилив як необґрунтовані доводи ОСОБА_2 про те, що стягнення з нього на користь позивача половини вартості матеріалів, використаних для будівництва житлового будинку становить для нього надмірний тягар, посилаючись на доведеність позивачем таких витрат.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

30 травня 2022 року ОСОБА_2 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2022 року, ухвалити у справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 695/1732/16-ц та від 23 травня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц, відповідно до яких критеріями, за наявності яких особи складають сім`ю є спільне проживання, спільний бюджет та побут, взаємні права та обов`язки, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин .

Отже, касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Заявник у касаційній скарзі не заперечував, що він дійсно проживав однією сім`єю із позивачем у період з 2013 року до 2017 року без реєстрації шлюбу, що ними у вказаний період було придбано земельну ділянку, на якій вони за спільні кошти розпочали будівництво житлового будинку. Зазначав, що спірний житловий будинок є самовільним будівництвом, яке сторони здійснювали на свій страх і ризик, а отже він може бути знесений у будь-який час, про що позивачці було відомо. За таких обставин вважав, що суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з нього на користь позивачки половини вартості будівельних матеріалів, що були використані на його будівництво.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно із частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З постанови Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2022 року вбачається, що ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2021 року в частині стягнення грошових коштів, і не оскаржував його в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу заявник не заперечує і в касаційній скарзі.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Положення зазначеної процесуальної норми дає підстави для висновку, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції лише після його перегляду в апеляційному порядку.

Таким чином, рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не може бути предметом касаційного розгляду, оскільки заявником в апеляційному порядку не оскаржувалося і в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядалося.

За наведених обставин Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі в частині оскарження рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2021 року щодо вирішення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу на підставі пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

Висновки щодо оскарження судових рішень попередніх інстанцій в частині позовних вимог про стягнення витрат на будівництво будинку

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі аналізу змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з грудня 2013 року до липня 2017 року.

19 грудня 2016 року сторони на підставі договору купівлі-продажу придбали земельну ділянку, площею 0,1731 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

На зазначеній земельній ділянці сторонами здійснено самочинне будівництво житлового будинку, який не введено в експлуатацію.

Відповідно висновку будівельно-технічної експертизи від 19 серпня 2020 року

№ 8-20 вартість фактично виконаних будівельних робіт з будівництва житлового будинку станом на 2017 рік становить - 348 511,00 грн, в тому числі вартість використаних матеріалів становить - 230 999,31 грн.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15.

Установивши, що сторонами під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу було здійснено будівництво житлового будинку, який не введено в експлуатацію, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю використаних у його будівництві будівельних матеріалів та виконаних робіт, а тому такий об`єкт є майном, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва, суд може визнати за особою право на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію, що узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц щодо застосування статті 70 СК України, статті 376 ЦК України, та у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 644/2793/16.

За встановлених у справі обставин, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесених нею витрат на придбання будівельних матеріалів.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 695/1732/16-ц та від 23 травня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц є необґрунтованими, оскільки такі висновки викладено за інших фактичних обставин справи. Серед іншого, Верховний Суд зауважує, що висновок, викладений судом касаційної інстанції у справі № 695/1732/16-ц стосується вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, втім рішення суду першої інстанції у цій частині ОСОБА_2 в апеляційному порядку не оскаржувалося, а отже, в касаційному порядку не переглядається .

Натомість, у справі № 686/8440/16-ц спір виник про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення, тобто у вказаній справі відмінні від встановлених судами у справі, що переглядається, обставини справи, підстави позову та нормативно правове регулювання правовідносин.

Ураховуючи, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України - застосування судами норми права без урахування висновку щодо норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, і суд апеляційної інстанції переглянув рішення суду першої інстанції з урахуванням таких висновків Верховного Суду, колегія судів визнає касаційну скаргу необґрунтованою, що є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись пунктами 1, 5 частини другої, частиною шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на будівництво будинку та про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

А. С. Олійник

В. В. Яремко