Ухвала

22 червня 2022 року

м. Київ

справа № 554/11449/19

провадження № 61-5283ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , на постановуПолтавського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 з позовом, у якому просила визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на

4/5 частини квартири АДРЕСА_1 , та визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 березня

2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на 4/5 частини квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 , право спільної сумісної власності на 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 березня

2020 року.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 29 травня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Октябрського районного суду

м. Полтави від 24 березня 2020 року повернуто без розгляду.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 29 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 29 травня 2020 року скасовано, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 22 вересня 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 березня 2020 року. Заяву

ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Октябрського районного суду

м. Полтави від 24 березня 2020 року задоволено. Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 березня 2020 рокускасовано, справу призначено до судового розгляду.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21 лютого 2022 рокупоновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2021 року, та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2021 року.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22 березня 2022 року залучено ОСОБА_3 до участі у цій справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Прийнято заяву ОСОБА_3 про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2021 року у цій справі.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Октябрського районного суду

м. Полтави від 28 вересня 2021 року скасовано, прийнято постанову про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 4/5 частини квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 , право особистої приватної власності на 1/5 частини квартири

АДРЕСА_1 .

У касаційній скарзі, поданій у червні 2022 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі судове рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі

ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення убачається, що вартість спірної квартири складає 369 200 грн (згідно договору купівлі-продажу від 13 квітня

2010 року)

Вимоги майнового характеру станом на 01 січня 2022 року не перевищують

двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

(2 481 грн * 250 = 620 250 грн).

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Також ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Отже, ця справа є малозначною відповідно до вищенаведених приписів ЦПК України.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод

1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня

2018 року у справі «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria)).

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості (рішення ЄСПЛ від 19 грудня

1997 року у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain); рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2006 року у справі «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia); рішення ЄСПЛ від 21 червня 2011 року у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії» (Bulfracht Ltd v. Croatia); рішення ЄСПЛ

від 21 червня 2011 року у справі «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia); рішення ЄСПЛ у справі від 02 жовтня 2012 року «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic

v. Serbia)).

Також ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня

2018 року у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.

Отже, за прецедентною практикою ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Верховний Суд зауважує, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Вказівка в резолютивній частині постанови Полтавського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року про можливість її оскарження до Верховного Суду не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржене судове рішення ухвалено у малозначній справі.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , на постанову Полтавського апеляційного суду від

28 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання права власності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець