РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2022 року

м. Рівне

Справа № 567/651/21

Провадження № 22-ц/4815/176/22

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Москалик Т.В.,

з участю: ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 06 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 до акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року з позовом до АТ "Українська залізниця" про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_4 , звернувся ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , зазначаючи про те, що ОСОБА_4 була його дружиною та матір`ю ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову зазначає, що 22.12.2017 на залізничній станції «Острог» під час зустрічного роз`їзду потягів сполученням Ужгород-Київ та Лисичанськ-Ужгород, потяг №30 сполученням Ужгород-Київ, рухаючись по другій колії в напрямку м. Київ скоїв наїзд на ОСОБА_4 , 1964 року народження, яка внаслідок отриманих травм померла.

Зазначає, що ОСОБА_2 втратив близьку людину свою дружину, з якою перебував в шлюбі з 1986 року і між ними були міцні сімейні зв`язки та сталий життєвий устрій, який зі смертю дружини припинив своє існування. У зв`язку з чим позивач змушений самостійно організовувати свій побут та побут дітей, що потребує від нього подвійних зусиль.

Зазначає, що крім втрат, які пов`язані з об`єктивною зміною життя і виникненням додаткових обов`язків. Позивач ОСОБА_2 втратив особистісне дружину, яку любив і яка назавжди залишилась для нього єдиною дружиною, зі смертю якої було зруйновано важливий життєвий зв`язок і відновити попередній стан неможливо.

У зв`язку з цим просить стягнути з відповідача на свою користь 500000 грн. на відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Окрім того зазначає, що на момент смерті ОСОБА_4 її сину ОСОБА_5 було 9 років і для нього настали непоправні наслідки, пов`язані зі смертю матері, оскільки жодна людина не зможе замінити йому рідну матір.

Зазначає, що внаслідок смерті матері малолітній ОСОБА_3 позбавлений можливості отримувати допомогу та підтримку від матері, належне виховання, матеріальну допомогу від неї та втратив можливість тривалого життєвого зв`язку з одним із батьків протягом всього майбутнього життя.

Окрім того, ОСОБА_3 зазнав надзвичайних страждань від самої звістки та усвідомлення того, що матері більше немає і такі страждання тривають по даний час.

У зв`язку з цим просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 750000 грн. на відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 06 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_2 100000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяною смертю.

Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_3 130000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяною смертю.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, АТ "Українська залізниця" подало апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою акт службового розслідування нещасного випадку невиробничого характеру від 28.12.2017 року №1/16, пояснення монтера колії 14-го околотку ОСОБА_6 від 22.12.2017 року, протокол допиту свідка ОСОБА_7 від 24.12.2017 року.

Вказує, що умисел ОСОБА_4 щодо спричинення собі шкоди, підтверджується належними та допустимими доказами, а також тими обставинами, що гр. ОСОБА_4 не тільки знехтувала Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті України, але свідомо пішла на їх порушення.

Вважає, що місцевий суд в порушення процесуального права, ігноруючи "баланс вірогідностей" погодився із всіма твердженнями позивача, які жодним доказом не підтверджені та відхилив подані відповідачем докази.

Просить рішення Острозького районного суду Рівненської області від 06 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не надходив.

ОСОБА_2 та його представник адвокат Таргоній В.М. подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Проти задоволення апеляційної скарги заперечують.

Представник апелянта адвокат Сімчук І.А. підтримав вимоги поданої апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є чоловіком ОСОБА_4 (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 ), а малолітній ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , є їх сином (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ).

Зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 встановлено, що ОСОБА_4 , 1964 року народження померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Оженин Острозького району.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження №0000530 від 22.12.2017 за ч.3 ст.276 КК України, досудовим розслідуванням встановлено, що 22.12.2017 біля 05 год. 56 хв. на залізничній станції «Острог» Південно-Західної залізниці, що в с. Оженин Острозького району Рівненської області, під час руху пасажирського потяга №30 сполученням Ужгород-Київ, який рухався по другій колії в напрямку м. Київ, зазначеним потягом було здійснено наїзд на ОСОБА_4 , 1964 року народження, яка перетинала залізничну колію і від отриманих травм загинула за місці.

З висновку експерта №128 від 19.01.2018 встановлено, що смерть ОСОБА_4 настала від масивної травми тіла з чисельними переломами кісток скелету та ушкодженням внутрішніх органів внаслідок залізничної травми, між спричиненням якої та смертю потерпілої існує прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Постановою слідчого від 30.03.2018 кримінальне провадження №0000530 від 22.12.2017 за ч.3 ст.276 КК України закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Зазначене підтверджується і матеріалами службового розслідування обставин невиробничого характеру на залізничному транспорті України згідно акту якого від 28.12.2017, причинами, що призвели до нещасного випадку стала особиста необережність потерпілої ОСОБА_4 та недотримання нею вимог п.2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.

Відповідно до довідки АТ «Українська залізниця», електровоз серії ЧС8 №031, яким було травмовано ОСОБА_4 , перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Київ-Пасажирський» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ», а з довідки виробничого підрозділу «Локомотивне депо Київ-Пасажирський» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» №45 від 07.04.2021 та акту службового розслідування встановлено, що ОСОБА_8 , який був машиністом зазначеного електровозу, працює машиністом електровоза в зазначеному підрозділі.

Згідно вимог ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.2 ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Проте, відповідно до вимог ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У своїй Постанові КЦС ВС від 18.10.2019 № 352/342/17 (61-40790св18) вказав, що при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинуваті володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені в постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19 (провадження № 61-320св20).

В постанові про закриття кримінального провадження №0000530 від 30.03.2018 року вказано, що ОСОБА_4 та ОСОБА_9 проявивши необережність, почали перетинати залізничну колію під час зустрічного роз`їзду поїздів внаслідок чого відбувся наїзд потяга на ОСОБА_4 та ОСОБА_9 ..

З акту службового розслідування нещасного випадку невиробничого характеру від 28.12.2017 року №1/16 вбачається, що причинами, які призвели до нещасного випадку стала особиста необережність потерпілої ОСОБА_4 та недотримання нею вимог п.2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.

Монтер колії 14-го околотку ОСОБА_10 надав пояснення згідно яких, в ніч з 21 на 22 грудня 2021 року чув як чергова по станції оголошувала по гучномовцю: "Зі ст. Івачково по 2 колії прослідує пасажирський поїзд. Пасажири будьте уважні та обережні. Не стійте біля краю платформи."

Свідок ОСОБА_7 24.12.2021 року надав показання: "Перебуваючи біля вокзалу ми почули, що їде потяг, яким ми мали їхати на Київ, та почали бігти на острівну платформу. Я з братом ОСОБА_11 побігли перед поїздом на платформу, а мама не встигла і її в цей час збив поїзд... ОСОБА_12 , коли побачив, що мама не встигає перебігти через колії, хотів її відштовхнути назад, але в нього не вийшло і його самого зачепив потяг."

Досліджуючи вказані докази на які покликається апелянт, як на недосліджені місцевим судом, слід вказати наступне. Як в постанові про закриття кримінального провадження так і в акті зазначено про наявність необережності в діях померлої ОСОБА_4 , що узгоджується з висновками суду першої інстанції, яким враховані вказані докази. Пояснення ОСОБА_13 у сукупності з іншими матеріалами справи підтверджують виконання працівниками Укрзалізниці своїх посадових обов`язків, але не підтверджують умислу на заподіяння смерті. З показань ОСОБА_7 вбачається, що ОСОБА_4 мала намір здійснити поїздку разом з дітьми й з цією метою прибула до вокзалу, що жодним чином не узгоджується з позицією відповідача про наявність умислу на заподіяння собі шкоди.

Таким чином відповідачем не доведено, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілої, тому підстав для застосування вимог ч. 5 ст. 1187 ЦК України та відмови в позові не було.

Встановлені обставини свідчать про грубу необережність потерпілої, а закон не визначає грубу необережність як обставину, що звільняє заподіювача шкоди від цивільно-правової відповідальності, що правильно враховано місцевим судом та потягнуло за собою зменшення суми відшкодування.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди із ухваленим у справі судовим рішенням.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом, а тому підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, не має.

Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381,382,383,384,390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 06 вересня 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 06 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 лютого 2022 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків