КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №754/6921/18 Головуючий у І інстанції Бабко В.В.
Провадження №22-ц/824/5670/2022 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2021 року та на додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м.Києва», про визнання недійсним розпорядження,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року позивач звернулася до суду першої інстанції в вказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі рішення виконавчого комітету Подільської районної ради народних депутатів м. Києва від 30 грудня 1983 року та на підставі ордеру № 36178 серія Б від 17 січня 1984 року, в постійне користування було надано дві кімнати у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 на сім`ю у складі трьох осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (прізвище після реєстрації шлюбу - ОСОБА_2 ).

На ОСОБА_2 (дівоче прізвище - ОСОБА_7 ) було відкрито окремий особовий рахунок та закріплено за нею кімнату площею 11,5кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 . Вказані дії були вчинені з метою подальшої приватизації кімнати, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 30 вересня 2002 року.

Починаючи з 30 вересня 2002 року одна кімната площею 11,5 кв.м. знаходиться у приватній власності, власником якої є ОСОБА_2 , а інша кімната перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва, наймачем якої була ОСОБА_5 .

Єдиним житловим приміщенням, яке було і залишається постійним місцем проживання ОСОБА_1 є вказана кімната, в якій вона і на сьогодні продовжує проживати без реєстрації місця проживання. Бабуся ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На теперішній час особовий рахунок не переоформлено, кімната площею 17,8 кв.м. у спірній квартирі не приватизована. У зв`язку зі смертю бабусі, яка була наймачем кімнати площею 17,8 кв.м., виникла необхідність в укладенні договору найму з іншим членом сім`ї наймача, який постійно там проживає, а саме з ОСОБА_1

31 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Деснянської районної адміністрації в м. Києві з заявою про визнання її наймачем та укладення договору найму, але 02 жовтня 2017 року Деснянська районна в м. Києві адміністрація безпідставно відмовила ОСОБА_1 у задоволенні заяви.

Таким чином, відповідач необґрунтовано відмовив у визнанні ОСОБА_1 наймачем кімнати та в укладенні з нею договору найму замість попереднього наймача, чим фактично оспорює право користування ОСОБА_1 житловим приміщенням, не визнає останню як члена сім`ї наймача та теперішнього наймача житлового приміщення.

Оскільки ОСОБА_8 постійно проживала разом з ОСОБА_5 , у період з 2006 року до смерті бабусі, вони разом вели спільне господарство та надавали взаємну допомогу, мали спільний бюджет та спільний побут, взаємні права та обов`язки - ОСОБА_8 , як член сім`ї наймача, має право користування кімнати площею 17,8 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно Розпорядження Деснянської районної у м. Києві адміністрації №208 від 24 квітня 2018 року та ордер про право зайняття службового приміщення №000744 від 02 травня 2018 року, що виданий на ім`я ОСОБА_3 на підставі вищезазначеного розпорядження, видані в порушення статей 58, 59 ЖК УРСР.

На підставі викладеного в позові просила суд першої інстанції визнати недійсним розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 24 квітня 2018 року №208 в частині видачі ордеру №000744 на ім`я ОСОБА_3 , виданий на підставі розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 24 квітня 2018 року №208.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсним Розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації № 208 від 24 квітня 2018 року «Про затвердження спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» про надання службового житла в частині щодо двірника ОСОБА_3 .

Визнано недійсним Ордер № 000744 від 02 травня 2018 на право зайняття службового житлового приміщення на ім`я ОСОБА_3 , виданий на підставі Розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації №208 від 24 квітня 2018 року «Про затвердження спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» про надання службового житла.

Стягнуто з Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2021 року стягнуто з Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом справи в розмірі 8000,00грн.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду, Деснянська РДА у м. Києві подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що під час розгляду справи суду слід було з`ясувати питання дотримання відповідачем норм діючого законодавства на момент виникнення спору, а не встановлювати факт спільного проживання однією сім`єю позивача з покійним наймачем спірного житла, оскільки вказані обставини не є предметом дослідження під час розгляду справи щодо визнання недійним розпорядження відповідача і видачі ордеру на житлове приміщення.

Також судом першої інстанції було залишено поза увагою факт віднесення однієї із житлових кімнат до числа службового житла, а тому займати кату кімнату ніхто не мав законного права.

Окрім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач з покійним наймачем проживала однією сім`єю та вели спільне господарство.

Серед інших доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що не погоджується з додатковим рішенням суду першої інстанції, оскільки витрати на правову допомогу у розмірі 8000 грн. є неспівмірними зі складністю справи та витраченим адвокатом часом на надання такої правової допомоги.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, скаржник просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України та в межах строку наданого судом апеляційної інстанції на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

На підставі викладеного у відзиві, просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник Деснянської РДА у м. Києві - Хало Ю.Л. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила суд її задовольнити, а оскаржувані рішення суду першої інстанції скасувати.

Третя особа ОСОБА_2 та її представник адвокат Савченко Н.В. заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_1 - адвокат Сидорчук Ю.М. заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши учасників справи, доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що Постановою Верховного суду від 14 липня 2021 року, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2020 року в даній справі скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій не встановили чи було вільним спірне жиле приміщення на момент прийняття оскаржуваного розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 24 квітня 2018 року №208, а також видачі ОСОБА_3 ордера на службове жиле приміщення.

Рішення виконавчого комітету Подільської районної ради народних депутатів м.Києва від 30 грудня 1983 року та на підставі ордеру 36178 від 17 січня 1984 року у постійне користування було надано дві кімнати у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 на сім`ю у складі трьох осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Вказана квартира складається з двох житлових кімнат житловою площею 29,3кв.м., у тому числі: 1-а кімната - 17,8кв.м., 2-а кімната - 11,5кв.м., кухні площею 7,3кв.м., ванної кімнати 2,6кв.м., вбиральні 1,0кв.м., коридору 9,0кв.м., балконом 1,2кв.м. Загальна площа квартири складає - 50,4кв.м.

Особовий рахунок було відкрито на ОСОБА_4 , а після його смерті переоформлено на ОСОБА_5 , яка є бабусею позивачки.

ОСОБА_9 , яка є мамою позивачки, відкрито окремий особовий рахунок на кімнату, площею 11,5кв.м., у квартирі АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про право власності від 30.09.2002, кімната площею 11,5кв.м., у квартирі АДРЕСА_1 була приватизована ОСОБА_9 , яка на сьогодні і є власником зазначеної кімнати.

З 30 вересня 2002 року кімната у квартирі, площею 11,5кв.м., перебуває у власності ОСОБА_9 , а кімната площею 17,8кв.м., - у комунальній власності територіальної громади м. Києва.

У ОСОБА_9 народилася донька ОСОБА_8 (позивачка), ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського району м. Києва, актовий запис № 999.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_9 народилася друга донька ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 545.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивачки ОСОБА_11 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , видане Деснянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 814.

31 липня 2017 року ОСОБА_8 звернула до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про визнання її наймачем спірної кімнати та укладення з нею договору найму, після смерті своєї бабусі ОСОБА_11 , обґрунтовуючи заяву тим, що проживала з квартиронаймачем в житловому приміщенні з 2006 року і є членом сім`ї наймача в розумінні частини другої статті 64 та частини другої статті 65 ЖК Української РСР, а тому має право на підставі частини першої статті 106 ЖК Української РСР вимагати визнання її наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача.

Листом від 02 жовтня 2017 року Деснянською районною в м. Києві державною адміністраціє було відмовлено позивачу в укладенні договору найму. В обґрунтування вказаної відмови, Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією наведено положення статті 54 ЖК Української РСР, які регулюють порядок надання звільненого жилого приміщення наймачеві сусіднього приміщення в цій квартирі. Враховуючи вказану норму, Деснянська районна в м. Києві адміністрація робить висновок, що кімнати в квартирі АДРЕСА_1 , належать до різних форм власності, тому їх приєднання не відповідатиме нормам чинного законодавства.

Згідно з актом прийому-передачі житлової площі від 22 березня 2018 року № 27 одну кімнату, площею 17,8 кв.м., у загальній квартирі АДРЕСА_1 , як житло поточного звільнення, було передано від Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації під службове житло з метою вирішення житлових питань працівників житлово-комунального господарства та побутового обслуговування населення.

Відповідно до клопотання КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» Розпорядженням Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 29 березня 2018 року № 160 «Про включення до числа службових житлових приміщень» одну кімнату, площею 17,8 кв.м., у загальній квартирі АДРЕСА_1 було включено до числа службових житлових приміщень Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва».

Розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 24 квітня 2018 року № 208 «Про затвердження спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» про надання службового житла» кімнату, площею 17,8кв.м., у загальній квартирі АДРЕСА_1 було надано двірнику підприємства ОСОБА_3 .

02 травня 2018 року ОСОБА_3 на сім`ю, яка складається з одної особи було видано ордер №000744 на службове приміщення з одної кімнати жилою площею 17,80кв.м. в будинку АДРЕСА_2 .

Вказаний ордер виданий на підставі Розпорядження Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 24 квітня 2018 року № 208.

ОСОБА_3 працює двірником, перебував на квартирному обліку з 24 лютого 2012 року на загальних підставах, перебував у списках на отримання службового житла за місцем роботи та беззаперечно заслуговує на отримання службового жилого приміщення.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року визнано ОСОБА_1 членом сім`ї померлої ОСОБА_11 - наймача кімнати, площею 17,8кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 . Визнано право користування ОСОБА_1 кімнатою, площею 17,8кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2021 року, апеляційну скаргу Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації залишено без задоволення.

Встановлені факти та обставини в рішенні Деснянського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року та у постанові Київського апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2021 року, суд першої інстанції взяв до уваги та вважав преюдиціальними для вирішення справи 754/6921/18, оскілки не спростовані належними та допустимими доказами зі сторони відповідача та третьою особою.

Отже, встановленими є обставини, що позивачка ОСОБА_1 постійно проживала і проживає у квартирі АДРЕСА_1 , а з моменту народження молодшої сестри саме разом з бабусею, зокрема до моменту смерті останньої.

З 1 по 11 класи ОСОБА_1 навчалась у спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів №250 з поглибленим вивченням математики Деснянського району м. Києва (у період з 02 вересня 2002 року по 01 червня 2013 року включно).

Після закінчення школи ОСОБА_1 вступила до Київського національного університету ім. Т.Г. Шевченка та закінчила навчання у 2017 році, отримавши кваліфікацію бакалавра обліку та аудиту.

Крім того, під час проживання у спірному житлі ОСОБА_1 користувалась медичною допомогою, що підтверджується відповідною медичною документацією, в якій зазначена адреса: АДРЕСА_3 .

Згідно Акту про проживання, що був складений майстром дільниці та мешканцями будинку, затвердженим начальником ЖЕД-310 від 09 серпня 2017 року, позивачка разом із бабусею постійно проживала у кімнаті, площею 17,8кв.м.

Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Києва станом на 10 серпня 2018 року за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровані: ОСОБА_9 та ОСОБА_3 .

Відповідно до паспортних даних позивачки вбачається, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , вказана квартира придбана за договором купівлі-продажу батьком позивача в період перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 , яка є мамою позивачки.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 як була так і залишається членом сім`ї померлої ОСОБА_11 відповідно до ч.2 ст. 64 та ч. 2 ст. 65 ЖК Української РСР, а тому наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що розпорядження та ордер були видані з порушенням порядку і умов надання жилих приміщень, так як ордер може бути виданий лише на вільне приміщення

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло.

Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із статтею 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського жилого фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Підстави і порядок визнання ордера на жиле приміщення недійсним передбачені статтею 59 ЖК УРСР, відповідно до якої ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формую втручання у право на житло.

Забезпечення житлом громадян, які потребують поліпшення житлових умов, регулюється ЖК УРСР і Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення жилих умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затвердженими постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470.

Згідно з вимогами статті 52 ЖК УРСР та пункту 58 Правил, жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів.

Відповідно до пункту 39 Правил громадянам, які перебувають на квартирному обліку, жилі приміщення надаються в порядку загальної черги, крім осіб що мають право першочергового одержання жилих приміщень, осіб, які користуються перевагою у строках одержання жилих приміщень, а також випадків, передбачених абзацом другим цього пункту.

Абзац 2 пункту 39 Правил встановлює, що адміністрації та профспілковому комітету підприємства, установи, організації за згодою ради трудового колективу дозволяється позачергово виділяти житло окремим висококваліфікованим спеціалістам та іншим працівникам з урахуванням їх трудового внеску.

У відповідності до частин 1, 4, 5 статті 9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно із ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Житлового кодексу України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Стаття 64 ЖК УРСР передбачає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належить чоловік (дружина) наймача, їх діти і батьки.

Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно із частин 2, 4 статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Як правильно встановлено судом першої інстанції і ці обставини не були спростовані доводами апеляційної скарги і поясненнями сторін при її розгляді в суді апеляційної інстанції, на час ухвалення оскаржуваного розпорядження Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації і на час видачі ордеру на ім`я ОСОБА_3 кімната, на яку був виданий ордер не була вільною. В ній проживала ОСОБА_1 . Представник КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м.Києва» в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції у своїх поясненнях підтвердила, що на виконання усного розпорядження Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації працівниками ЖЕД-310 05 березня 2018 року був складений акт обстеження квартири АДРЕСА_1 . (а.с.157 .1) На час складання акту у ЖЕД-310 не було даних про те, що кімната була вільна, оскільки до квартири комісія не входила. Ці пояснення були дані представником під час з`ясування судом питання належності і допустимості доказів, які містились в матеріалах справи, як б встановлювали, що спірна кімната була вільною, отже на неї міг бути виданий ордер на зайняття ОСОБА_3 .

Ухвалюючи додаткове судове рішення у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи позивачем були понесені витрати на правову допомогу, які підлягають стягненню з відповідача у зв`язку із задоволенням позову.

Щодо доводів апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість додаткового рішення суду.

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з положенням ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «»Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини, такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду у справі № 910/12876/19.

Разом із тим, чинним цивільно-процесуальним законодавством визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Верховний Суд у постанові справі № 922/3812/19 підтвердив, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Отже, при надаючи оцінку наданого стороною доказу на підтвердження розміру гонорару адвоката, суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерії (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.)

Як вбачається з матеріалів справи представництво інтересів позивача ОСОБА_1 в суді першої інстанції здійснювала адвокат Сидорчук Юлія Миколаївна на підставі Договору № 66/21 від 31 серпня 2021 року про надання правничої допомоги, повноваження якої були підтверджені Ордером на надання правової допомоги серії АІ №1147718 та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю.

Також суду першої інстанції було надано детальний опис виконаних робіт від 17 листопада 2021; Акт прийому - передачі послуг №1 від 28 вересня 2021; Акт прийому-передачі послуг №2 від 17 листопада 2021; рахунок-фактура №СФ-00003 від 05 жовтня 2021 на суму 10500 грн; рахунок-фактура №4 від 18 листопада 2021 року на суму 6000 грн; копія квитанції № 0.0..1 від 14 листопада 2021 року на суму 10500 грн; копія квитанція № 0.0..1 від 18 листопада 2021 року на суму 6000 грн.

Відповідно до п.3.2. Договору про надання правової допомоги, сума витрат на правову допомогу визначена не у фіксованому розмірі, а виходячи із ставки 2000 грн за годину робочого часу адвоката.

Згідно детального опису виконаних робіт, адвокатом Сидорчук Ю.М. було виконано робіт, надано послуг у розмірі 8 годин 15 хвилин, що враховуючи ставку визначену в договорі у розмірі 2000 грн становить 16500 грн.

Однак, судом першої інстанції було враховано складність справи, перевірено співмірність наданих послуг із заявленими позовними вимогами та зменшено розмір витрат на правову допомогу до 8000 грн., що відповідає критеріям розумності та юридичної визначеності.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування додаткового судового рішення у справі, яке було ухвалено з дотриманням норм процесуального права та з урахуванням всіх обставин справи та наданих доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції було ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Згідно з положенням ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При цьому, вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу з позивача на користь відповідача, колегія суддів враховує правові висновки Верховного Суду, які викладені в постанові суду від 01 квітня 2020 року у справі №644/5503/17, а саме, що витрати на правову допомогу, які пов`язані з розглядом справи в апеляційному суду підлягають стягненню навіть у випадку, якщо апеляційна скарга була залишена без задоволення.

Одночасно з поданням відзиву на апеляційну скаргу, позивач просила суд апеляційної інстанції вирішити питання про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, які пов`язані з розглядом апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції.

На підтвердження понесених витрат суду було надано додаткову угоду №1 від 28 січня 2022 року до договору №66/21 про надання правової допомоги від 31 серпня 2021 року, за умовами якої сторони погодили розмір гонорару адвоката 7000 грн. на стаді апеляційного розгляду справи; детальний опис робіт від 02 лютого 2022 року, акт прийому-передачі послуг №1 від 02 лютого 2022 року.

Згідно з правовим висновком, що викладений в постанові Верховного Суду у справі №910/12876/19, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини, то з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати на правову допомогу, понесені під час апеляційного розгляду справи у розмірі 7000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2021 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м.Києва», про визнання недійсним розпорядження залишити без змін.

Стягнути з Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 7000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 червня 2022 року.

Суддя-доповідач

Судді: