Номер провадження 2/754/3346/22
Справа №754/2268/22
14 червня 2022 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді - Лісовської О.В.
за участю секретаря - Грей О.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якого дії ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 . Позовні вимоги мотивовані тим, що спірна квартира була отримана дідусем позивачки ОСОБА_4 на підставі ордеру від 27.01.1989 року на сім`ю з 4 осіб - дідусь, бабуся ОСОБА_5 , батько ОСОБА_6 , тітка ОСОБА_7 . 18.11.1995 року ОСОБА_6 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 . У подальшому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_8 , а також ІНФОРМАЦІЯ_2 син ОСОБА_3 . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.04.2012 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 розірвано. У січні 2014 року ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_9 виїхали на постійне місце проживання до Дніпропетровської області, а позивачка залишилася проживати з батьком. ІНФОРМАЦІЯ_3 помер дідусь позивачки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 померла бабуся позивачки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 помер батько позивачки ОСОБА_6 . Після їх смерті позивачка залишилася проживати у спірній квартирі одна. Відповідачі протягом 8 років у квартирі не проживають, квартирою не цікавляться, квартплату та комунальні послуги не сплачують. Оскільки вона не має можливості на даний час сплачувати витрати на квартплату та комунальні послуги у повному обсязі, відповідачі не бажають знятися з реєстраційного обліку, втратили право на користування спірним жилим приміщенням, позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
У судове засідання позивачка та представник позивачки не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у своїй заяві представник позивача просить проводити розгляд справи в їх відсутність.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачів, за наявних у справі матеріалів.
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність.
Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира АДРЕСА_1 .
Відповідно до ордеру від 27.01.1989 року, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Ватутінської районної ради народних депутатів м. Києва, ОСОБА_4 (дідусь позивачки) разом із членами сім`ї ( ОСОБА_5 (бабуся позивачки), ОСОБА_6 (батько позивачки), ОСОБА_7 (тітка позивачки) вселилися до квартири АДРЕСА_1 .
18.11.1995 року ОСОБА_6 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 .
04.01.1996 року ОСОБА_2 була зареєстрована у спірній квартирі.
У період шлюбу у ОСОБА_6 та ОСОБА_2 народилися діти: дочка ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Після народження діти були зареєстровані у спірній квартирі 30.01.1997 року та 29.10.2009 року відповідно.
У 2012 році ОСОБА_2 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання ОСОБА_3 . У позові було зазначено про те, що з 28.10.2011 року ОСОБА_2 не проживає однією сім`єю з ОСОБА_6 .
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.04.2012 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірвано, стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_3 у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача. Вказаним судом рішенням також встановлено, що ОСОБА_8 перебуває на утриманні батька.

У січні 2014 року ОСОБА_2 разом з малолітнім ОСОБА_11 виїхала на постійне місце проживання до м. Зеленодольськ Дніпропетровської області, де проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

21.05.2014 року ОСОБА_2 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_6 про позбавлення батьківських прав.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 (дідусь позивачки), що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Після його смерті власником особового рахунку у квартирі АДРЕСА_1 стала ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 (бабуся позивачки) померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_6 (батько позивачки), що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Після смерті всіх членів сім`ї у спірній квартирі залишилась проживати позивачка ОСОБА_1 , що підтверджується відповідним витягом з Реєстру територіальної громади.

Також у квартирі залишаються зареєстрованими відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується Витягами з Реєстру територіальної громади.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду.

Згідно ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, якому видано ордер.

Частиною 1 ст. 71 ЖК України встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України діє підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користуванням жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше 6 місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірній квартирі АДРЕСА_1 не проживають з 2014 року, оскільки виїхали на постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та був доведений наступними доказами:

-Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.04.2012 року про розірвання шлюбу та стягнення аліментів між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ;

-актами ЖЕД-310 від 15.03.2019 року, від 19.06.2019 року, від 18.09.2019 року, відповідно до яких ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 не проживають з 2014 року;

-квитанціями про сплату квартплати та комунальних послуг.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі тривалий час ніяких витрат по утриманню спірної квартири не несуть, квартплату, комунальні послуги та електроенергію не сплачують, доказів того, що вони намагалися вирішити питання про вселення до спірної квартири, суду надано не було, що свідчить про те, що квартирою вони не цікавляться.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009).

При цьому визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку (згідно зі ст.72 Житлового кодексу УРСР).

Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, то під час вирішення цієї категорії справ з`ясуванню підлягають обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи.

Згідно з цивільним процесуальним законом кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України).

Тож у правових спорах щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою надано достатньо доказів на підтвердження підстав для позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням, оскільки вони не проживають у спірній квартирі більше 8 років, квартирою не цікавляться, витрати по утриманню майна не несуть, а тому суд вважає позовні вимоги ОСОБА_8 підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 992, 40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 280-284 ЦПК України, ст. 9, 58, 61, 71-72, 107, 129 ЖК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якого дії ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 992, 40 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Позивачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідачка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, адреса: м. Київ, пр.. Маяковського, 21Г.

Повний текст рішення виготовлений 27 червня 2022 року.

Суддя О.В.Лісовська