Дата документу 15.06.2022 Справа № 333/2304/18
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 333/2304/18 Головуючий у 1-й інстанції: Тучков С.С.
Провадження №22-ц/807/762/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаряПодліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Морозова Вікторія Миколаївна про скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом, який у вересні 2020 року уточнив, до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Морозова Вікторія Миколаївна про скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

В обґрунтування позову зазначив, що 30 травня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 014/2180/3/16533, відповідно до якого позичальнику було надано кредит у сумі 45000,00 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ « Ерсте Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №014/2180/3/16533. Предметом іпотеки є нерухоме майно квартира, загальною площею 52,34 кв.м, житлова площа 29,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В силу п. 5.5 зазначеної договору іпотеки, у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов`язання за цим або кредитним договором у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки. Виходячи з п.5.5.1 вказаного договору іпотеки, у відповідності до ст.36 Закону України «Про іпотеку» цей договір є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого іпотекодержатель на власний розсуд може: згідно зі ст.37 Закону України «Про іпотеку» задовольнити забезпечені іпотекою вимоги іпотекодержателя за кредитним договором шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, у цьому випадку цей договір (п.5.5.1) є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки; згідно зі ст.38 Закону України «Про іпотеку» та в порядку, встановленому ст.6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» продати предмет іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцеві. Договір купівлі-продажу, укладений у відповідності до цього пункту, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

19 грудня 2017 року між ПАТ «ФІДОБАНК», що є правонаступником прав та обов`язків ПАТ «Фідокомбанк» (яке раніше мало назву - АТ «Ерсте Банк») і ОСОБА_1 , за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом від 28 листопада 2017 року, укладено договір про відступлення прав вимоги за наступними договорами: кредитним договором №014/2180/3/16533 від 30 травня 2008 року з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін (сума заборгованості за кредитним договором станом на 18 грудня 2017 року - 818154,71 гривень, з яких: заборгованість за кредитними коштами - 740576,80 гривень, заборгованість за нарахованими процентами - 77577,91 гривень); договором поруки №014/2180/3/16533 ПФО від 30 травня 2008 року з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін; договором іпотеки №014/2180/3/16533 від 30 травня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловой О.Г..

28 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Морозової В.М. із заявою про передання позивачу заяви- вимоги про усунення порушення зобов`язань за кредитним договором у 30-денний строк з дня отримання заяви-вимоги та звернення стягнення на предмет іпотеки, яку було направлено на адресу його місця проживання, про що 16 квітня 2018 року нотаріусом було видано свідоцтво, яким посвідчено факт передачі цієї заяви-вимоги і зазначено, що заява була передана поштою та отримана особисто 12 березня 2018 року. При цьому позивач у період з 20 січня 2018 року до цього часу перебуває в іншій країні - Республіці Чорногорії.

18 квітня 2018 року державний реєстратор прав на нерухоме майно - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Морозова В.М. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_2 , за ОСОБА_1 .

Позивач вважає, що таке рішення нотаріус прийняв в порушення вимог законодавства України. Так, жодних окремих договорів про задоволення вимог іпотекодержателя, як то передбачено ст.ст. 36. 37 Закону України «Про іпотеку», не укладалося. Крім того, предмет іпотеки підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника (є його єдиним житлом, належним на праві власності), загальна площа якого не перевищує 140 кв.м. Заяву-вимогу про усунення порушення зобов`язань за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки від 28 лютого 2018 року позивач не отримував, а тому ОСОБА_1 не виконала вимоги ст.35 Закону України «Про іпотеку» щодо повідомлення іпотекодавця про порушення умов основного зобов`язання. Реєструючи право власності на квартиру за ОСОБА_1 нотаріусом порушено приписи законодавства, оскільки законодавство наділяє нотаріуса окремими повноваженнями державного реєстратора щодо прав на нерухоме майно лише у результаті вчинення нотаріальних дій з таким майном та за наслідками перевірки правильності оформлення документів в офіційному порядку, а вчинена нотаріусом дія не була пов`язаною із вчиненням нотаріальної дії з нерухомим майном.

24 вересня 2020року від представника позивача надійшла уточнена позовна заява, у зв`язку із заміною первісного відповідача на належного (том 1 а.с.242-245).

Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 21 жовтня 2020 року за клопотанням представника позивача замінено первісного відповідача - приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Морозову Вікторію Миколаївну на належного відповідача - ОСОБА_1 , залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Морозову Вікторію Миколаївну (том 2 а.с.11).

З урахуванням зазначеного позивач просив скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Морозової В.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 40698231 від 18.04.2018 року на квартиру АДРЕСА_2 . за ОСОБА_1 , а також стягнути з відповідача на його користь судовий збір у розмірі 1057.20 грн. (з них 704,80 грн. - за подання позову, 352,40 грн. - за подання заяви про забезпечення позову).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені повністю.

Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Морозової Вікторії Миколаївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 40698231 від 18.04.2018 року на квартиру АДРЕСА_2 , за ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1057 гривень 20 копійок.

У апеляційні скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що має значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки Свідоцтву приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Морозової В.М. від 16 квітня 2018 року, яким посвідчується, що нотаріусом в порядку ст. 84 Закону України « Про нотаріат» 12 березня 2018 року заяву ОСОБА_1 передано ОСОБА_2 за адресою проживання: АДРЕСА_1 . Заява була передана поштою та отримана особисто 12 березня 2018 року. Заява містила відомості щодо необхідності усунути порушення зобов`язання за кредитним договором № 014/2180/3/16533 від 30 травня 2008 року та сплатити на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 818154,17 грн у тридцятиденний строк з дня отримання заяви-вимоги, тобто зазначене свідоцтво підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменнту отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги іпотекодержателя.Отже, як приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., так і заявником, як іпотекодержателем, було дотримано вимоги ст.ст. 18, 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, ст.ст. 35, 37 Закону України «Про іпотеку». Зазначає, що неможливо застосувати до спірних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки матеріали справи не містять належних доказів, що спірна квартира використовується позивачем як місце постійного проживання позичальника, з виписки за рахунками по кредитному договору та з висновку експерта № 6 складеного 24 березня 2021 року з питання визначення кредитної заборгованості встановлена заборгованічсть за кредитним договором станом на 19 грудня 2017 року у розмірі 818154,71 грн, що свідчить про зміну валюти зобов`язання ОСОБА_2 за кредитним договором № 014/2180/3/16533 від 30 травня 2008 року з доларів США на українську гривню. Судом не враховано доводи відповідача щодо невірно обраного позивачем способу захисту порушеного права. Оскаржуване судове рішення про задоволення позовних вимог щодо скасування рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на спірну вартиру не є підставою для державної реєстрації права власності на майно за позивачем й іншими особами, спірне рішення не створює жодних юридичних наслідків, не відновлює будь-чиїх прав. Натомість ефективність позовні вимоги про визнання права за позивачем та про визнання права припиненим за відповідачем призведе до дійсного ефективного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень судової повістки (т. 3 а.с. 134, 138) до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки ОСОБА_2 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Морозова В. М. суд не повідомили, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило.

На адресу апеляційного суду від ОСОБА_1 , та її представника, адвоката Гришина С.В. надійшли клопотання про відкладення розгляду справи, в яких вони прохають відкласти розгляд справи у зв`язку запровадження в Україні воєнного стану ( т. 3 а.с. 144-149).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Водночас колегія суддів зазначає, що зазначена справа в провадженні апеляційного суду знаходиться тривалиий час. При цьому, слід зауважити, що в судове засідння, яке було призначено апеляційним судом на 13 квітня 2022 року ОСОБА_1 та її представник, адвокат Гришин С.В. не з`явились, ОСОБА_1 подала клопотання про відкладення розгляду справи ( т. 3 а.с. 124), яке було задоволено апеляційним судом та розгляд справи призначено на 15 червня на 12 годину 40 хвилин.

Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки, ОСОБА_1 та інші учасники справи були належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. В судове засідання, яке було призначено на 13 квітня 2022 року на 14 годину 40 хвилин ОСОБА_1 вже подавала клопотання про відкладення розгляду справи( т. 3 а.с. а.с. 124, 127), яке було задоволено апеляційним судом та розгляд справи було призначено на 15 червня на 12 годину 40 хвилин. З матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції ОСОБА_1 мала двох представників, адвокатів Стрижак С.В. та Гришина С.В., тому мала можливість користуватися правничою допомогою адвоката в суді апеляційної інстанції, а в разі неможливості прибути до апеляційного суду Осадча О.С. та її представники могли заявити клопотання про розгляд справи у режимі відеоконференції за допомогою будь-яких технічних засобів, зокрема власних, проте таким правом не скористалися. З огляду на зазначене, поважність причини неявки учасників справи, в тому числі ОСОБА_1 та її представників не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.

В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Морозової В.М. про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 , було прийнято з порушенням вимог Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Іпотекодержателем недотримано приписів закону щодо направлення іпотекодавцю вимоги про усунення порушень основного зобов`язання які б відповідали вимогам статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист правлюдини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 30 травня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» (кредитор) і ОСОБА_2 (позичальник) було укладено кредитний договір № 014/2180/3/16533. відповідно до якого позичальник надано кредит у сумі 45000,00 доларів США (том 2 а.с.26-27).

У якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище кредитним договором року між ВАТ «Ерсте Банк» (іпотекодержатель) і ОСОБА_2

(іпотекодавцем) було укладено договір іпотеки №014/2180/3/16533 (том 1 а.с.15-17), а також 30 травня 2008року між ВАТ «Ерсте Банк» (кредитор), ОСОБА_2 (позичальник), ОСОБА_3 (поручитель) було укладено договір поруки №014/2180/3/16533 ГІФО (том 1 а.с.18-19).

Відповідно до п.2 договору іпотеки №014/2180/3/16533 від 30 травня 2008 року

предметом іпотеки є нерухоме майно квартира, загальною площею 52,34 кв.м. житлова

площа 29,7 кв.м, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцеві ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою 29 жовтня 1993 року за реєстровим №1-2849 (том 2 а.с.23).

В силу п. 5.5 договору іпотеки №014/2180/3/16533 від 30 травня 2008 року, у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов`язання за цим або кредитним договором у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки.

Згідно з п.5.5.1 договору іпотеки №014/2180/3/16533 від 30 травня 2008 року, у

відповідності до ст.36 Закону України «Про іпотеку» цей договір є договором про

задоволення вимог іпотекодержателя. на підставі якого іпотекодержатель на власний розсуд може: згідно зі ст.37 Закону України «Про іпотеку» задовольнити забезпечені іпотекою вимоги іпотекодержателя за кредитним договором шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, у цьому випадку цей договір (застереження п.5.5.1) є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки; згідно зі ст.38 Закону України «Про іпотеку» та в порядку, встановленому ст.6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та Іпотечні сертифікати» продати предмет іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцеві. Договір купівлі-продажу, укладений у відповідності до цього пункту, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

09 грудня 2013 року між ПАТ «ФІДОБАНК», що є правонаступником прав та обов`язків ПАТ «Фідокомбанк» (яке раніше мало назву - АТ «Ерсте Банк») і ОСОБА_2 (позичальник) укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 014/2180/3/16533 від 30 травня 2008 року, відповідно до якої сторони погодили, що моментом ( днем) повернення позичальником кредиту вважається день списання банком коштів з відповідних рахунків суми кредиту, нарахованих процентів, комісій, неустойки (пені та штрафів), у порядку визначених цією додатковою угодою ( т. 2 а.с. 28-29).

19 грудня 2017 року між ПАТ «ФІДОБАНК» і ОСОБА_1 за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом №1ІА-ЕА-2017-11-17-000102-а від 28 листопада 2017 року, укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за наступними договорами: кредитним договором №014/2180/3.-46533 від 30 травня 2008 року, укладеним між ВАТ «Ерсте Банк» і ОСОБА_2 з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін (сума заборгованості за кредитним договором станом на 18 грудня 2017 року - 818154.71 гривень, з яких: заборгованість за кредитними коштами - 740576,80 гривень, заборгованість за нарахованими процентами - 77577,91 гривень); договором поруки №014/2180/3/16533 ПФО від 30 травня 2008 року, укладеним між ВАТ «Ерсте Банк», ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін; договором іпотеки №014/2180/3/16533 від 30 травня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловой О.Г., укладеним між ВАТ «Ерсте Банк» і ОСОБА_2 (том 1 а.с.51-53).

28 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Запорізького

міського нотаріального округу Морозової В.М. із заявою про передання ОСОБА_2

заяви-вимоги про усунення порушення зобов`язань за кредитним договором та звернення

стягнення на предмет іпотеки (том 1 а.с.22).

16 квітня 2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. видано свідоцтво, яким посвідчено факт передачі ОСОБА_2 заяви - вимоги про необхідність усунення зобов`язань за кредитним договором № 014/2180/3/16533 від 30 травня 2008 року та сплатити на користь ОСОБА_1 суму боргу - грошові кошти у сумі 818154.71 грн у 30-денний строк з дня отримання заяви-вимоги шляхом поштового переказу засобами Укрпошти за адресою реєстрації ОСОБА_1 , і зазначено, що заява була передана поштою та отримана особисто 12 березня 2018 року (том 1 а.с.60).

18 квітня 2018 року державний реєстратор прав на нерухоме майно - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Морозова В.М. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 40698231 від 18 квітня 2018 року, на квартиру АДРЕСА_2 , за ОСОБА_1 на підставі договору іпотеки №014/2180/3/16533 від 30 травня 2008 року (том 1 а.с.24, том 2 а.с.60-61, том 3 а.с.18).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку"іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку"у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" норми статті 37 Закону України "Про іпотеку"передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" змін до статті 36 Закону України "Про іпотеку`її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України "Про заставу"та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України "Про іпотеку").

Отже, Закон України "Про іпотеку" прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті"право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127(далі - Порядок), протягом дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті"для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яким є нерухоме житлове майно загальною площею в межах, визначених зазначеним Законом, що виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, також подається заява, що підтверджує згоду іпотекодавця - громадянина України на набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, справжність підпису на якій засвідчується відповідно до Закону України "Про нотаріат", крім випадків встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованого права власності іпотекодавця на інше нерухоме житлове майно (його частину) у Державному реєстрі прав чи в його невід`ємній архівній складовій частині або надання державному реєстратору документів, якими підтверджується, що відповідне нерухоме житлове майно не є місцем постійного проживання іпотекодавця.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна квартира підпадає під дію мораторію, оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника та не перевищує 140,0 кв. м, інше житло у іпотекодавця відсутнє.

Отже, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ОСОБА_1 ..

Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті"міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, провадження № 11-474апп19; від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц, провадження № 14-45цс20.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_1 була проведена всупереч вимогам чинного законодавства, зокрема Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Апеляційний суд зауважує, що мораторій (заборона) на примусове відчуження майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який встановлений Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", має цільовий характер і є державною гарантією захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті.

Рішення суду першої інстанції не суперечить висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник у апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги про те, що позиваем не доведено використання спірної квартири як місця постійного проживання не заслуговують на увагу. Факт постійного проживання ОСОБА_2 з жовтня 1993 року по січень 2018 року у спірній квартирі підтверджується довідкою № 23/02 від 23 лютого 2021 року ОСББ « Комунаровець-13». Заявою від 10 січня 2018 року ОСОБА_2 повідомив голову ОСББ « Комунаровець -13» про свій тимчасовий виїзд на заробітки до Республіки Чорногорія ( т. 2 а.с. 165, 166, 183-184), іншого нерухомого житлового майна у власності ОСОБА_2 не має. Належних та беззаперечних доказів на спростування зазначених обставин відповідач не надав ні суду першої ні суду апеляційної інстанції, що є його процесуальним обов`язком відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Доказів того, що спірна квартира не є місцем постійного проживання ОСОБА_2 , матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги проте, що ПАТ « Фідобанк» ще до моменту відступлення ОСОБА_1 права вимоги за кредитним, іпотечним договором та договором поруки змінив валюту забов`язання ОСОБА_2 з доларів США на українську гривню на підтвердження заявник посилається на результати проведення експертного дослідження № 6 від 24 березня 2021 року, не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що банком було укладено кредитний договір саме в іноземній валюті. Належних доказів на підтвердження того, що зміна валюти зобов`язання за кредитним договором № 014/2180/3/16533 від 30 травня 2008 року з доларів США на українську гривню узгоджувалась з ОСОБА_2 , матеріали справи не містять. У висновку вищезазначеної експертизи зміна валюти зобов`язання ОСОБА_2 за кредитним договором № 014/2180/3/16533 від 30 травня 2008 року з доларів США на українську гривню, підстава для проведення конвертизації не зазначена, а відтак відсутні докази того, що позичальник добровільно відмовився від поширення на ці кредитні правовідносини мораторію, передбаченого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», і втратив право на таку державну гарантію захисту прав та інтересів громадян, які отримали кредит в іноземній валюті.

Доводи апеляційної скарги щодо обрання позивачем не ефективного способу захисту порушеного права, є безпідставними.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Тобто відповідно до цієї норми права у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного судового рішення у справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Отже, на момент ухвалення судом першої інстанції рішення у цій справі скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 було правомірним та ефективним способом захисту права, з урахуванням змін, внесених до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", і саме такий спосіб захисту прав позивача є дієвим та належним, його застосування призведе до відновлення порушеного права позивача.

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 листопада 2020 року у справі № 910/7648/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19, від 27 жовтня 2021 року у справі № 545/1883/20.

Помилковість висновку суду першої інситанції щодо недотримання іпотекодержателем приписів закону щодо направлення іпотекодавцю вимоги про усунення порушень основного зобов`язання які б відповідали вимогам статті 35 Закону України «Про іпотеку» не може бути підставою для скасування правильного по суті і законного судового рішення суду першої інстанції з одних лише формальних міркувань, оскільки в цілому суд дійшов обгрунтованого висновку про скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора, з огляду на проведення державної реєстрації всупереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Інші доводи апеляційної скарги про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не розповсюджується на спірні правовідносини спростовується вищенаведеним.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України було вирішено питання про розподіл між сторонами судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

Згідно з ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, тому підстав для розподіу судових витрат немає.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 23 червня 2022 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Маловічко С.В.