Справа №150/203/22
Провадження по справі №2/77/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючої: судді Цимбалюк Л.П.,

при секретарі Вітковській О.С.,

з участю учасників цивільного процесу:

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на малолітню дитину, -

ВСТАНОВИВ:

До Чернівецького районного суду звернулася ОСОБА_2 з вище зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги для утримання неповнолітньої дитини не надає, тому просить стягувати з ОСОБА_1 на її користь аліменти для утримання малолітнього сина в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Позивач в судове засідання не з`явилися, скориставшись своїм правом, передбаченим ч.3 ст.211 ЦПК України, в поданому позові клопоче про розгляд справи у її відсутність.

Відповідач позовні вимоги не визнає у зв`язку із тим, що він періодично по мірі можливості в добровільному порядку надає матеріальну допомогу для утримання малолітнього сина. Зазначив, що працює електромонтером в ПрАТ «Українська авіаційно торгова компанія «АВІОПОСТАЧ» м. Київ, за що отримує заробітну плату, яка в середньому складає близько 7000 гривень, з яких вираховуються аліменти для утримання малолітньої доньки від першого шлюбу. Окрім того, позивачем надається матеріальна допомога матері, якій внаслідок онкологічної хвороби встановлено третю групу інвалідності. Зазначив, що ним в добровільному порядку надається матеріальна допомога позивачу для утримання малолітнього сина, оплачуються курси реабілітаційного лікування, придбання медикаментів, одягу та харчування дитини. З огляду на добровільну сплату аліментів для утримання малолітнього сина, ОСОБА_1 просить закрити провадження по справі.

Дослідивши та оцінивши в сукупності матеріали справи, суд приходить до наступного висновку за відсутності предмету спору.

Згідно ст., ст.4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд, відповідно до ст. ст.81, 13, ч.5 ст.263 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положення ст.4 ЦПК України, ст.15 ЦК Україні, а також положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.

Згідно із частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог.

Між сторонами виникли правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України.

З матеріалів справи судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 02.08.2019 у виконкомі Чернівецької селищної ради Чернівецького району Вінницької області, актовий запис №5, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 02.08.2019 виконкомом Чернівецької селищної ради Чернівецького району Вінницької області (а.с. 22).

Від спільного подружнього життя у сторін є малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_2 , виданого 28.09.2020 виконкомом Чернівецької селищної ради Чернівецького району Вінницької області (а.с. 4, 23).

Малолітній ОСОБА_3 проживає з матір`ю (тобто, позивачем по справі), перебуває на їх утриманні, про що свідчить довідка, видана виконкомом Чернівецької селищної ради Могилів Подільського району Вінницької області від 24.05.2022 за №1032 (а.с. 5).

Для вирішення питання про стягнення аліментів для утримання малолітньої дитини позивач змушена звернутися до суду із даним позовом.

Установленому судом факту відповідають сімейні правовідносини, які регулюються ст.51 Конституції України, ст., ст.3, 18, 27 Конвенції про права дитини, ст. 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст.7, 141, 150, 180-184, 191 СК України, Законом України «Про охорону дитинства».

Статтею 51 Конституції України передбачені права дітей на матеріальне утримання з боку батька та права на їх повноцінне життя та всебічний розвиток.

Обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття закріплений частиною 2 статті 51 Конституції України.

Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено, що батьки повинні утримувати своїх неповнолітніх дітей. В разі ухилення від цього обов`язку кошти на утримання дітей стягуються у судовому порядку за ч.3 ст.181 цього Кодексу.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, а не солідарним.

Частиною 1 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, №789 встановлено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до ст., ст.3, 18, 27 Конвенції про права дитини батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей … першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини.

Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ч.2 ст.27 Конвенціїї ООН).

Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру... Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

За приписами ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до ч.9 ст.7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст.150 Сімейного кодексу України).

Із медичного висновку державного закладу «Український медичний центр реабілітації дітей з органічним ураженням нервової системи Міністерства охорони здоров`я України» від 25.11.2021, ОСОБА_3 хворіє на ДЦП, спастичний тетрапарез, IV рівень за GMFCS; затримка психічного та мовленнєвого розвитку. G 80.0 Епілептичний синдром, тонічні спазми (медикаментозна ремісія з 08.2021 (а.с. 5). З огляду на зазначені обставини дитина потребує постійного лікування та реабілітації.

Із копії виписки з історії хвороби малолітнього ОСОБА_3 , виданої ТОВ «Міжнародна реабілітаційна клініка Козявкіна» вбачається, що дитина проходила 1-й курс інтенсивної терапії нейрофізіологічної реабілітації за системою проф. Козявкіна з 21.02.2022 по 04.03.2022 та рекомендовано: спостереження невролога, епілептолога по місцю проживання, курс реабілітації в МКВЛ м. Трускавець раз в 3 місяці. Масаж курсами 3-4 рази в рік. Лікувальна фізкультура за методикою центру постійно. Гідрокінезотерапія 2-3 рази в рік. Плавання. Велотренувння. Іпотерапія. Курс реабілітації за місцем проживання (а.с. 28).

Як зазначається відповідачем, він зайняв у знайомих грошей і разом із малолітнім ОСОБА_4 та позивачем по справі поїхали до м. Трускавець до реабілітаційної клініки Козявкіна.

21.02.2022 відповідачем укладено договір про надання медичних послуг з ТОВ «Міжнародна реабілітаційна клініка Козявкіна» та в цей день оплачено лікування сина на загальну суму 17060 грн. (а.с. 31-32; 33), дитина пройшла увесь призначений курс реабілітаційного лікування.

З пояснень відповідача слідує, що ним у квітні 2022 року відправлено ОСОБА_2 кошти для утримання малолітнього сина в розмірі 1700 грн., у травні 2022 року ОСОБА_1 позичив у знайомих гроші і відправив позивачу кошти в розмірі 20000 грн. для утримання та лікування малолітнього сина, у червні 2022 року відповідач відправив позивачу 1500 грн. для утримання дитини. На підтвердження зазначених фактів відповідачем надано копії фіскальних чеків (а.с. 46, 47, 48).

01.06.2022 відповідачем директору ПрАТ «УАТК «АВІАПОСТАЧ» подано заяву, в якій він добровільно просить утримувати із його доходів аліменти для утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та перераховувати їх на користь матері дитини ОСОБА_2 (а.с. 49).

Відповідно до рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 27.06.2018 (справа №150/303/18 (провадження по справі №2/150/138/18) вирішено стягувати із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , для утримання малолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18.05.2018 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 24-26).

Відповідач в обгрунтування своїх заперечень проти вимог позивача щодо стягнення аліментів на малолітню дитину посилається на те, що ним в добровільному порядку надається матеріальна допомога для утримання малолітнього сина, на підтвердження чого надав копії фіскальних чеків про перерахування коштів позивачу, що вважає підставою для закриття провадження по справі через відсутність предмету спору. Суд не погоджується з такими твердженнями ОСОБА_1 , оскільки, переказ коштів відбувається на власний розсуд відповідача, за його бажанням та має разовий характер, не породжує майбутні правовідносини, тоді як примусове стягнення аліментів для утримання дитини до досягнення повноліття по своїй правовій сутності полягає у вирішенні питання про майбутні правовідносини, зокрема, із часу пред`явлення позову про стягнення аліментів і до досягнення дитиною повноліття, що забезпечить щомісячне отримання позивачем коштів для утримання дитини з метою забезпечення належного та достатнього рівня життя, необхідного для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини.

Окрім того, суд не може взяти до уваги копію виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 , які надано позивачем на підтвердження оплати ним медикаментів для лікування малолітнього сина та продуктів харчування (35-39, 41-43), оскільки, із вище зазначеної виписки неможливо достеменно стверджувати про те, що медикаменти, продукти харчування куплялись відповідачем саме для лікування та потреб малолітнього сина, тому виписки по картковому рахунку відповідача не є належними та достатніми доказами, на підставі яких можна було б зробити безспірний висновок про дійсність викладених ним обставин.

Відповідно до ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України (із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 року №2037-VІІІ) розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Дана норма однаково застосовується до всіх платників аліментів, незалежно від правових підстав їх праці (робота за трудовим договором, відповідно до вимог КЗпП, робота за контрактом за кордоном тощо).

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 року, 1928-IX затверджено прожитковий мінімум для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, дітей віком до 6 років: з 1 січня - 2100 гривень, з 1 липня - 2201 гривня, з 1 грудня - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні.

Частиною 2 статті 182 СК України передбачає мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідного віку, у той час як максимальний розмір аліментів закон не встановлює. Останній визначається судом у кожному конкретному випадку, враховуючи як потреби самої дитини, так і можливості платника аліментів - матері або батька дитини.

Постанова Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» орієнтує суди на те, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. Відповідно до ч.3 ст.70 Закону України від 21 квітня 1999 р. «Про виконавче провадження» максимальний розмір аліментів не повинен перевищувати в цілому 50 відсотків заробітної плати цієї особи (абзац 4 п. 17).

Частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України (із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 року №2037-VІІІ) встановлено, що за рішенням суду кошти для утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Беручи до уваги те, що відповідачем не надається матеріальна допомога для утримання неповнолітнього сина щомісячно, тобто носить періодичний характер, суд приходить до висновку, що право неповнолітньої дитини на матеріальне утримання з боку батька порушено і підлягає судовому захисту.

Такий висновок суду ґрунтується не лише на законодавстві України, а й на практиці Європейського Суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), де ЄСПЛ вказав, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України).

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що позов ОСОБА_2 про стягнення аліментів підлягає задоволенню.

Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а вразі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви.

При винесенні рішення, суд керується статтею 13 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

При зверненні до суду із зазначеним позовом вимогу про стягнення аліментів ОСОБА_2 не оплачено судовим збором, оскільки, позивач звільнена від його сплати.

Так, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

Таким чином, підлягає стягненню з відповідача судовий збір, ставка якого діяла станом на час звернення з позовом до суду, тобто, в сумі 992 грн. 40 коп.

На підставі ст., ст. 105, 110, 112, 180, 181, 182, 184, 235 ч.8 СК України, керуючись ст., ст.10, 11, 81, 141, 206, 263 - 265, 274, 279, 353-355, п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задоволити.

Стягувати із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , для утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 25.05.2022 і до досягнення дитиною повноліття.

Допустити рішення до негайного виконання в частині стягнення суми платежу за один місяць.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір, від сплати якого при зверненні із позовом звільнено позивача ОСОБА_2 , у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто двох) гривень 40 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України, тобто, у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст рішення складено відповідно до вимог ч.6 ст.259 ЦПК України.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживає в АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_3 , виданий 02.09.2019 органом 0538, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживає АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - НОМЕР_5 , паспорт № НОМЕР_6 , виданий 24.06.2019 органом 0538.

СУДДЯ: Л.П. ЦИМБАЛЮК