Справа № 749/1088/21
Номер провадження 2/749/3/22
"22" червня 2022 р. м.Сновськ
Щорський районний суд Чернігівської області в складі:
головуючого судді: Шаповал З.О.
за участю секретаря: Мирошниченко А.М.
позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
представника відповідача Гуслякової М.З.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Сновськ цивільну справу №749/1088/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в якому просить:
визнати незаконним та скасувати наказ №253 від 08 грудня 2021 року виробничого підрозділу Конотопської дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», про відсторонення від роботи позивача;
зобов`язати відповідача допустити позивача до роботи.
стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.12.2021 року по день ухвалення рішення судом у даній справі.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що позивач працює агентом комерційним станції Сновськ. Наказом виробничого підрозділу Конотопської дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 253 від 08.12.2021 року позивача з 09 грудня 2021 року відсторонено від роботи, як особу, яка відмовляється або ухиляється від проведення профілактичних щеплено проти гострої респіраторної інфекції COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі COVID-19), та/або не надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, до моменту усунення причин для відсторонення. Підставою для винесення оскаржуваного наказу є доповідна записка заступника начальника станції залізничної Сновськ Коробки С.М. від 07.12.2021 року № 246.
Позивач вважає його відсторонення незаконним, а оскаржуваний наказ протиправним з огляду на наступне:
Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» щеплення від COVID-19 не значиться як обов`язкове, отже відсторонення працівника від роботи з посиланням на ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» на думку позивача є незаконним;
кожному усуненню працівника від роботи повинно передувати подання інспектора державної санітарно-епідеміологічної служби, а не власна воля керівника закладу, проте була порушена процедура визначена п.5 ч.1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції «Про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності» затверджена Наказом №66 від 14.04.1995 року Міністерством охорони здоров`я України;
Перелік професій і виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням згідно наказу МОЗ № 2153 від 04.10.2021 року, на думку позивача суперечить ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», оскільки є не законом, а підзаконним актом;
з огляду на положення ст. 39-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» та ст. 286 ЦК України вакцинальний статус є медичною таємницею;
позивач звертає увагу на те, що спірний наказ про відсторонення позивача виданий ще до набрання чинності наказом № 2393 від 01.11.2021 року, яким внесено зміни до Переліку затвердженого наказом МОЗ України 04.10.2021 року за № 2153;
позивачу з оскаржуваного наказу незрозуміло з яких підстав його відсторонено від роботи, так як в п. 1 наказу зазначено альтернативно, що позивача відсторонено як особу, яка відмовляється або ухиляється від щеплення та /або не надала медичний висновок;
у Календарі профілактичних щеплень України щеплення від COVID-19 не значиться як обов`язкове, тому відсторонення працівника від роботи через відсутність вказаного щеплення є незаконним.
наголошує на тому, що було порушено право позивача на працю в частині збереження за позивачем заробітної плати за два місяці згідно ст. 29 Закону України «Про оплату праці» та повідомленням позивача за два місяці згідно ч.3 ст. 32 КЗпП України.
З зазначених мотивів, позивач вважає наказ про його відсторонення незаконним, а тому просить його скасувати, допустити позивача до роботи та виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Ухвалою суду від 28.12.2021 року відкрито провадження провадження у справі за правилами спрощеного провадження з повідомленням та викликом сторін (а.с.20).
У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позові. У судовому засіданні, яке відбулося 22.06.2022, представник позивача пояснив, що з 01 березня 2022 року позивача поновлено на роботі.
Представник відповідача у судовому засіданні відсутній, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. На електронну адресу суду, за декілька хвилин до початку судового засідання, надійшла заява представника відповідача Панфілова Андрія Олександровича, який діє на підставі довіреності від 18 березня 2022 року, про відкладення розгляду справи у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації. Проте на території Київської та Чернігівської областей відсутні бойові дії та наявне транспортне сполучення для забезпечення явки до суду представника відповідача. При цьому, представник відповідача не позбавлений був можливості заявити клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду та за його межами через систему відеоконференц-зв`язку «EASYCON». Таким чином вказані в заяві представника відповідача причини відкладення розгляду справи є не поважними, у зв`зку з чим протокольною ухвалою від 22.06.2022 року визнано причини неявки у судове засідання представника відповідача - неповажними.
Суд, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та письмові пояснення по суті справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , працює агентом комерційним станції Сновськ у Виробничому підрозділі «Конотопська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с.12).
На підставі ст.. 46 Кодексу законів про працю України, ч.2 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" від 06.04.2000 року №1645-ІІІ, Наказу Міністерства охорони здоров`я №2153 від 04.10.2021 "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" в редакції наказу МОЗ від 01.11.2021 року №2393, та Постанови КМУ №1096 від 20.10.2021 року, яка внесла зміни та доповнення до Постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», наказом начальника дирекції від 08.12.2021 року №253 позивача, ОСОБА_1 було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати. Підставою відсторонення позивача зазначено доповідна записка начальника станції залізничної Сновськ Коробки С.М. від 07.12.2021 року №246 (а.с.13).
Стаття 46 Кодексу законів про працю України передбачає можливість відсторонення працівників від роботи у випадках, передбачених законодавством.
Згідно з ч.1, 2 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору.
Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України.
Наказом МОЗ від 04.10.2021 №2153 "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" в первісній редакції визначено, що на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники:
центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів;
місцевих державних адміністрацій та їхніх структурних підрозділів;
закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.
Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» затверджено перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави до якого увійшло і Акціонерне товариство «Українська залізниця».
При цьому наказ МОЗ № 2393 від 01.11.2021 року опубліковано у Офіційному віснику України та набрав чинності 09.12.2021 року, тоді як спірний наказ відповідача винесений 08.12.2021 року на підставі нечинного п.6 наказу № 2393 МОЗ від 04.10.2021 року
Суд констатує, що станом на день винесення спірного наказу працівники Акціонерного товариства «Українська залізниця» не були включені до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, а тому і правові підстави для винесення наказу до введення в дію п.6 наказу № 2393 МОЗ від 04.10.2021 року були відсутні, що свідчить про незаконність оскаржуваного наказу, а тому позов в цій частині цілком обгрунтований та підлягає задоволенню.
Що стосується вимоги позивача про зобов`язання відповідача допустити позивача до роботи, суд зазначає, що скасування спірного наказу свідчить про обов`язок роботодавця допустити працівника до роботи, крім того на даний час позивач вже поновлений на роботі в силу прийняття наказу МОЗ від 25.02.2022 № 380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153», який набрав чинності 01 березня 2022 року.
З огляду на зазначене в цій вимозі слід відмовити.
Вирішуючи питання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зважає на таке.
Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок).
З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Крім того, відповідно до п. 5 розд. IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).
Враховуючи, що відсторонення позивача мало місце з 09.12.2021 року, то середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за жовтень-листопад 2021 року.
У жовтні 2021 року кількість робочих днів було 20, а у листопаді 2021 року 22 дні, разом 42 дні.
Заробітна плата позивача за жовтень місяць 2021 року становила 11 260,95 грн, а за листопад 2021 року становила 10 675,81 грн, що в сумі становить 21 936,76 (дохід позивача за два останні місяці) / 42 (робочі дні) = 522, 30 грн.
Таким чином середньоденна заробітна плата позивача становить 522, 30 грн.
Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.
Позивач відсторонений з роботи 09.12.2021 року, час вимушеного прогулу з 09.12.2021 року по 01.03.2022 року (час поновлення позивача на підставі наказу МОЗ від 25.02.2022 № 380 ) склав 56 робочих днів.
Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період з 09.12.2021 року по 01.03.2022 року складає 29 248 грн. 80 коп. (56 роб. день х 470,13 грн).
Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період з 09.12.2021 року по 01.03.2022 року в сумі 29 248 грн. 80 коп.
Таким чином, позов підлягає до часткового задоволення.
У зв`язку з частковим задоволенням позову та враховуючи те, що позивач при зверненні до суду частково звільнений від сплати судового збору з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 908,00 грн., а решту судового слід стягнути з відповідача на користь держави.
Щодо відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Хоминською О.С. суд зазначає наступне.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частини п`ятої ст. 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України.
Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, наведеного в частині четвертій статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.
При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.
Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Наведене правове обґрунтування надає можливість суду ефективно захистити порушені права заявника, забезпечити реалізацію принципу цивільного судочинства - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, але у порядку, передбаченому законом.
Разом з тим клопотання сторони відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу матеріали справи не містять, а у відзиві на позовну заяву відповідач не заперечував розмір стягнутих судом витрат на професійну правничу допомогу та не заявляв клопотань про їх зменшення, хоча таку можливість мав, але не скористався своїм правом подачі такого клопотання.
У даній справі позивачем на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, надано копію договору від 17.12.2021 року про надання правової (правничої) допомоги та розрахунок оплати витрат за правову допомогу, який містить детальний опис робіт зроблених адвокатом, та квитанцію до прибуткового касового ордеру №4 від 17.12.2021 та №3 від 22.06.2022 року з яких вбачається, що позивачем сплачено адвокату Хоминській О.С. за договором від 17.12.2021 року 2500 грн.
Оскільки позивач згідно зі статтею 81 ЦПК України довів надання йому адвокатом Хоминською О.С. зазначених послуг суд дійшов висновку, що за відсутності клопотання іншої сторони, про зменшення таких витрат, у суду не мав правових підстав за власною ініціативою зменшувати заявлені до відшкодування витрати на правову допомогу, які належно підтверджені та є пропорційними до предмета спору, а тому останні підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. 76-81, 128, 130, 141, 259, 263-265, 268, 294, 315, 319, 354 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги задовольнити частково.
Визнати незаконним та скасувати наказ №253 від 08.12.2021 року виробничого підрозділу Конотопської дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», про відсторонення від роботи ОСОБА_1 .
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, що становить 29 248 грн. (двадцять дев`ять тисяч двісті сорок вісім) грн. 80 коп. з утриманням при виплаті вказаної суми, передбачених законом податків та обов`язкових платежів.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати пов"язані з отриманням професійної правничої допомоги в сумі 2500 грн. 00 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його (проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду у зазначений вище строк.

Повний текст рішення складений 22.06.2022 року.

Суддя З.О.Шаповал