Постанова

Іменем України

16 червня 2022 року

м. Київ

справа № 183/7292/20

провадження № 61-21277св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - комунальне підприємство «Новомосковськ водоканал»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2021 рокуу складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» (далі - КП «Новомосковськ водоканал») про визнання протиправним і скасування наказу, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, зобов`язання здійснити перерахунок заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації.

Позо мотивував тим, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року позивача було поновлено на посаді заступника начальника з загальних питань, інвестицій та інновацій КП «Новомосковськ водоканал»; стягнуто з КП «Новомосковськ водоканал» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з

01 листопада 2018 року по 20 лютого 2020 року у розмірі 353 084,19 грн.

На виконання рішення суду 20 лютого 2020 року відповідач наказом № 40-К поновив позивача на попередній посаді, втім 06 березня 2020 року відповідач знову повідомив його про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників за тим же наказом № 59-ОД від 31 серпня 2018 року, за яким відбулося попереднє звільнення позивача, та на підставі наказу від 03 червня 2020 року відповідач знову звільнив його із займаної посади.

Зазначав, що його поновлення на посаді на підставі рішення суду було здійснено формально та не відновило його порушених прав, після поновлення на роботі відповідач змінив його істотні умови праці, скасувавши ненормований робочий день, не попередивши його про такі зміни за два місяці, а такі зміни в умовах праці призвели до втрати права на щорічну додаткову відпустку, яку він мав до свого незаконного звільнення.

ОСОБА_1 просив визнати протиправним і скасувати наказ № 59-ОД

від 31 серпня 2018 року; визнати поновлення відповідачем ОСОБА_1 на посаді заступника начальника з загальних питань, інвестицій та інновацій на виконання рішення суду за наказом № 40-к від 20 лютого 2020 року таким, що не забезпечило ефективне відновлення порушених прав позивача та не відновило становище, яке існувало до порушення; визнати звільнення позивача на підставі наказу № 59-ОД від 31 серпня 2018 року незаконним; поновити позивача на роботі на посаді заступника начальника з загальних питань, інвестицій та інновацій

КП «Новомосковськ водоканал»; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 червня 2020 року до дня поновлення на роботі судом, з урахуванням підвищення заробітних плат, які відбувалися за час вимушеного прогулу; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок належної позивачу суми заробітної плати з 24 лютого 2020 року по

03 червня 2020 року з урахуванням положень пункту 4.2 розділу 4 Територіальної угоди 2019-2021 року та стягнути з відповідача недоплачену суму заробітної плати; зобов`язати відповідача здійснити розрахунок днів невикористаної щорічної додаткової відпустки, здійснити нарахування компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку та стягнути цю компенсацію.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника начальника з загальних питань, інвестицій та інновацій КП «Новомосковськ водоканал».

Стягнуто з КП «Новомосковськ водоканал» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 червня 2020 року по 21 травня 2021 року у розмірі 379 442,37 грн.

Зобов`язано КП «Новомосковськ водоканал» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену за період з 24 лютого 2020 року по 03 червня

2020 року суму заробітної плати у розмірі 17 803,17 грн.

Зобов`язано КП «Новомосковськ водоканал» здійснити розрахунок

ОСОБА_1 щорічної додаткової відпустки як працівника з ненормованим робочим днем за період роботи з 24 лютого 2020 року по 03 червня 2020 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішуючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що КП «Новомосковськ водоканал» як роботодавець мав своїм прямим обов`язком ввести скорочену посаду заступника начальника з загальних питань, інвестицій та інновацій (наказом, розпорядженням тощо) та поновити звільненого позивача на ній, що й було б належним виконанням з його боку рішення суду про поновлення працівника на роботі. Вказаного обов`язку роботодавцем виконано не було, а тому вважав, що поновлення ОСОБА_1 на роботі відбулося формально та не відновило його порушених прав. Та дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення недоплаченої за період з 24 лютого 2020 року по 03 червня 2020 року суми заробітної плати та наявності підстав для зобов`язання відповідача здійснити розрахунок щорічної додаткової відпустки як працівника з ненормованим робочим днем за період роботи з 24 лютого 2020 року по 03 червня 2020 року.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року апеляційну скаргу КП «Новомосковськ водоканал» задоволено.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 24 травня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність порушень трудового законодавства зі сторони відповідача.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

21 грудня 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від

16 листопада 2021 року та залишити в силі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2021 року.

Касаційна скарга, мотивована тим, що постанова апеляційного суду є не мотивованою та необґрунтованою.

Доводи інших учасників справи

30 травня 2022 року представник КП «Новомосковськводоканал» -

Сиромятников Е. О. подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2022 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

У травні 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, врахувавши аргументи, наведені у відповіді на відзив, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи

З 24 липня 2014 року позивач перебуває з відповідачем у трудових правовідносинах, що підтверджується копією трудової книжки.

Відповідно до наказу № 59-ОД від 31 серпня 2018 року, в зв`язку з погіршенням фінансового стану підприємства, а також в зв`язку з неможливістю перерахування коштів на спецрахунок для виконання інвестиційної програми 2017 та 2018 років, з 01 січня 2018 року у штатному розкладі «керівників, професіоналів, фахівці» КП «Новомосковськ водоканал» скорочено ряд посад, в тому числі посаду заступника начальника з загальних питань, інвестицій та інновацій.

Наказом № 285-к від 31 жовтня 2018 року ОСОБА_1 був звільнений з посади заступника начальника з загальних питань, інвестицій та інновацій за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, в зв`язку зі скороченням штату працівників.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року у цивільній справі № 185/7541/18 позов ОСОБА_1 задоволено та поновлено позивача на роботі на посаді заступника начальника з загальних питань, інвестицій та інновацій КП «Новомосковськ водоканал»; стягнуто з КП «Новомосковськ водоканал» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2018 року по 20 лютого

2020 року у розмірі 353 084,19 грн.

На виконання рішення суду наказом відповідача № 40-К від 20 лютого 2020 року наказ про звільнення позивача скасовано, поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника начальника з загальних питань, інвестицій та інновацій з

31 жовтня 2018 року.

06 березня 2020 року відповідач повідомив позивача про його наступне звільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників за наказом № 59-ОД від 31 серпня

2018 року та запропонував переведення на одну з вакантних підстав на підприємстві, позивач був ознайомлений з вказаним повідомленням під підпис.

Позивач жодну із запропонованих вакантних посад на підприємстві не обрав

Наказом № 94-к від 03 червня 2020 року ОСОБА_1 був звільнений з посади заступника начальника з загальних питань, інвестицій та інновацій за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, в зв`язку зі скороченням штатів. Підставою звільнення вказано наказ № 59-ОД від 31 серпня 2018 року про внесення змін до штатного розкладу.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників

при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Близький за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2011 року у справі № 6-45цс11 та Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, провадження № 11-431асі18.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому

ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 07 квітня 2021 року у справі № 444/2600/19, провадження № 61-13999св20, від 22 липня 2021 року у справі № 456/57/20, провадження № 61-6288св21, від 23 липня 2021 року у справі № 766/12805/19, провадження № 61-7098св21, від 27 серпня 2021 року у справі

№ 712/10548/19, провадження № 61-10299св21, від 09 грудня 2021 року у справі

№ 646/2661/20, провадження № 61-7496св21.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Правила статті 42 КЗпП України щодо врахування переважного права залишення на роботі, підлягають застосуванню, якщо відбувається часткове (не повне) скорочення рівнозначних (однотипних) посад, тобто частина посад скорочується, частина - ні, що дає можливість порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на рівнозначних (однотипних) посадах, які підлягають скороченню. У такому випадку переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам із урахування інших підстав, перелічених у частині другій статті 42 КЗпП України.

Отже, право на залишення на роботі, передбачене частиною першою статті 42 КЗпП України, не застосовується для працевлаштування у новоутворених структурних підрозділах (при зміні організаційної структури), оскільки переважне право на залишення на роботі не є тотожним переважному праву на працевлаштування на нову посаду у новостворених підрозділах.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 760/21020/15, провадження № 61-37686св18.

Верховний Суд у чергове зазначає, що працівникам, які підлягають звільненню у зв`язку із скороченням чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, роботодавець зобов`язаний запропонувати усі вакантні на день звільнення на підприємстві посади за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, у тому числі і у новоутворених структурних підрозділах підприємства.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається

як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 81 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність

або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази

за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що на виконання рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року позивача було поновлено на роботі, він працював та отримував заробітну плату. 06 березня 2020 року відповідач повідомив позивача про його наступне звільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників за наказом

№ 59-ОД від 31 серпня 2018 року та запропонував переведення на одну з вакантних підстав на підприємстві, позивач був ознайомлений з вказаним повідомленням під підпис. Позивач жодну із запропонованих вакантних посад на підприємстві не обрав. Суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволені позову, оскільки відповідач під час звільнення позивача на підставі наказу від 03 червня 2020 року дотримався вимог законодавства.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,

від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська