БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1055/22
Провадження № 2/497/399/22
Ухвала

про залишення позовної заяви без руху

"22" червня 2022 р. суддя Болградського районного суду Одеської області Кравцова Алла Валентинівна, ознайомившись у приміщенні суду в м.Болград з матеріалами цивільної справи за позовом керівника Болградської окружної прокуратури Одеської області Домущея Ігоря Валерійовича в інтересах держави в особі Чорноморського басейнового управління Державного агентства меліорації та рибного господарства (Чорноморський рибоохоронний патруль) до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, заподіяних незаконним виловом риби,

ВСТАНОВИЛА:

16.06.2022 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, проте позовна заява не відповідає вимогам ст.175ч.3п.п.2,4-10 та ч.5ст.177 ЦПК України і підлягає залишенню без руху, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст.ст.175ч.3п.п.2-10,177ч.5 ЦПК України, позов має містити: номери засобів зв`язку позивача та відповідача, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти, а також: зміст позовних вимог та спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити в рішенні, а якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують ці обставини; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі здійснювалися, у тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок врегулювання спору; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом з позовною заявою (за наявності) та причини неможливості їх подання, в разі наявності клопотання про витребування доказів відомості і докази щодо самостійного вживання заходів для отримання доказів, якщо такі здійснювалися; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення щодо наявності в позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав; позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, може додати їх копії, або клопотання про витребування доказів. Учасник справи, який подає до суду письмові докази в копіях, згідно ст.95ч.5 ЦПК України, має своїм підписом підтвердити відповідність копії оригіналу із зазначенням дати такого засвідчення, а також прізвища й ініціалів особи, яка засвідчила копії документів, оскільки, в разі, якщо учасник справи або суд ставить під сумнів копію письмового доказу, такий доказ суд до уваги не бере. Крім того, п.3ч.3ст.175 ЦПК України зобов`язує позивача зазначити у позовній заяві ціну позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Однак, вищезазначена позовна заява прокурора не містить відомостей про наявність доказів, що підтверджують бездіяльність компетентного органу, а тому - доказів на підтвердження виключного випадку, за якого він може представляти інтереси держави у даному випадку.

Так, прокурор, звертається з даним позовом до суду про стягнення з гр. ОСОБА_1 на користь Держави Україна збитків, завданих адміністративним правопорушенням, зазначаючи, що відповідач постановою Болградського районного суду Одеської області від 14.09.2021р. визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4ст.85 КУпАП, і йому, оскільки він був неповнолітнім на час вчинення правопорушення, згідно ст.24-1 КУпАП призначено адміністративне стягнення у виді попередження; при цьому цим судовим рішенням встановлено наявність збитків, завданих Державі винною особою, тобто, ОСОБА_1 .

Так, згідно вищевказаної постанови суду від 14.09.2021р., судом встановлено, що Чорноморським басейновим управлінням Державного агентства рибного господарства (Чорноморський рибоохоронний патруль) Державного агентства меліорації та рибного господарства України просило суд, на підставі ст.40 КУпАП, стягнути з ОСОБА_1 на користь держави завдану шкоду в розмірі 30719гривень, надавши відповідний розрахунок шкоди, заподіяної внаслідок незаконного добування громадянином ОСОБА_1 цінних видів водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах України, згідно Такс, встановлених КМУ від 21.11.2011р. №1209; та, оскільки правопорушенням було завдано шкоду саме Державі (а не громадянинові, підприємству, установі або організації), тому, з огляду на положення вимог ч.2 ст.40 КУпАП, з урахуванням того, що сума шкоди перевищує один неоподаткований мінімум доходів громадян, а ОСОБА_1 є неповнолітньою особою, збитки за даною постановою з нього на користь Болградської міської територіальної громади стягненню не підлягають в межах справи про адміністративне правопорушення, однак питання про стягнення з правопорушника заподіяної ним шкоди рибним ресурсам держави, відповідно до вимог ч.3ст.40 КУпАП може бути вирішено судом у порядку цивільного судочинства, при цьому, в разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача згідно п.1ч.2ст.141 ЦПК України.

Таким чином, з доданих до позову прокурора відомостей і доказів вбачається, що органом, який наділений повноваженнями звернутися до суду з вимогою до ОСОБА_1 на користь Держави збитків, у даних спірних правовідносинах, є державний орган Чорноморське басейнове управління Державного агентства рибного господарства (Чорноморський рибоохоронний патруль) Державного агентства меліорації та рибного господарства України.

Проте, як зазначено у позові прокурора, цей державний орган не взмозі звернутися до суду з даним позовом через відсутність фінансування на оплату судового збору.

З огляду на те, що ч.6ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що «висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права», судом було вивчено судову практику з цього питання та з`ясовано наступне.

Так, особливості звернення прокурора до суду за умови «бездіяльності» компетентного органу було неодноразово досліджено Верховним Судом.

Згідно позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в межах справи №913/131/19 (ЄДРСРУ № 91218148), який 28.08.2020р. досліджував питання щодо особливостей звернення прокурора до суду за умови «бездіяльності» компетентного органу, прокурор, згідно чинного законодавства, вважається особою, якій Законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, тобто, як представник Держави в особі відповідних органів (17.08.2020р. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №910/6668/19, ЄДРСРУ №91017010). Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Отже, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду та замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може й бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах Верховного Суду: від 05.12.2018р. у справі №923/129/17, від 25.04.2018р. у справі №806/1000/17, від 20.09.2018р. у справі №924/1237/17, від 23.10.2018р. у справі №906/240/18, від 01.11.2018р. у справі №910/18770/17, від 05.11.2018р. у справі №910/4345/18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, якщо держава вступає у цивільні (господарські) правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах. Близькі за змістом висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20.11.2018р. у справі №5023/10655/11, від 26.02.2019р. у справі №15/478/18 та від 26.06.2019р. у справі №587/430/16-ц. У судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто, під час розгляду справи у суді, фактичною стороною в спорі є Держава, навіть якщо позивач визначив стороною в справі певний орган. Подібний за змістом висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №587/430/16-ц та від 27.02.2019р. у справі №761/3884/18.

Слід відзначити ще один ключовий момент, а саме, у постанові Верховного Суду від 21.08.2019р. складом колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №802/1873/17-а зроблено висновок про те, що «неможливість сплати судового збору та недостатнє фінансування органу державної влади не свідчить про наявність виключного випадку, за якого прокурор може представляти інтереси держави» (п.40).

Відповідно до ч.2ст.19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватися принципу законності при виконанні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01.04.2008р. № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої і судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру й злагоди в державі.

Законом України від 02.06.2016р. №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30.09.2016р., до Конституції України внесені зміни, а саме, Основний Закон доповнено ст.131-1, п.3ч.1 якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність вказаних обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч.4 цієї статті (абзаци 1 і 2 ч.3ст.23 Закону України «Про прокуратуру»).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для такого представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. В разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Системне тлумачення положень ст.56 Цивільного процесуального кодексу України та ч.3ст.23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Водночас тлумачення п.3ч.1ст.131-1 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

При цьому розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. В першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. «Нездійснення захисту» має прояв у пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Верховний суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Разом з тим, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду й замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може й бажає захищати інтереси держави. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 25.04.2018р. у справі №806/1000/17, від 20.09.2018р. у справі №924/1237/17 та від 18.08.2020р. у справі №914/1844/18.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема й щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави в спірних правовідносинах. Подібну правову позицію викладено у Постанові Великої Палати ВС від 26.06.2019р. (справа №587/430/16-ц).

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором усіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманими від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

При тому суд зобов`язаний дослідити, чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте, усупереч цим інтересам, за захистом до суду не звернувся.

Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», яка має передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави в конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень чинного процесуального Закону, недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті.

В той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави. При цьому саме лише посилання в позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для ухвалення судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.08.2019р. у справі №910/6144/18 від 06.08.2019р., у справі №912/2529/18 від 18.08.2020р. та у справі №914/1844/18.

При цьому прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Важливо: бездіяльність компетентного органу означає, що він знав, або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Подібну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 р. у справі №912/2385/18.

У контексті наведеного ВС зробив висновок, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково має зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим».

Враховуючи вищевказане, бездіяльність державного органу не можна вважати встановленою за умов відсутності будь-яких звернень прокурора до зазначеного органу до подання позову з метою надання цьому органу можливості відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави. Аналогічна правова позиція викладена 28 серпня 2020 року Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 914/535/19 (ЄДРСРУ № 91218184), від 27 серпня 2020 року у справі № 905/2304/18 (ЄДРСРУ № 91218161).

З наданих суду і вказаних у позові відомостей вбачається, що Прокурор звернувся до суду з метою захисту прав держави, але при цьому не довів належними доказами існування виключного випадку свого представництва: відсутність органу державної влади, до компетенції якого віднесені ці повноваження або відсутність в цього органу наміру захистити інтереси держави шляхом звернення до суду з відповідним позовом, оскільки повідомлення Чорноморського басейнового управління Державного агентства меліорації та рибного господарства (Чорноморський рибоохоронний патруль) прокурору про відсутність належного фінансування не свідчить про відсутність наміру в цього органу захистити інтереси держави; крім того, не вбачається, що цей державний орган надав прокурору докази відсутності в нього юридичних і процесуальних можливостей або фінансування, на яке він посилається, тому це твердження є формальним і не може бути визнане судом як доказ нездійснення або неналежного здійснення органом державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, захисту державних інтересів.

Крім того, як зазначено вище, позиція Верховного суду у своєму рішенні, яке суд має застосувати у своїй практиці сам лише факт неможливості сплати судового збору та недостатнє фінансування органу державної влади не свідчить про наявність виключного випадку, за якого прокурор може представляти інтереси держави.

Положеннями ст.175 ч.3 п.6 ЦПК України визначено також, що позовна заява має містити відомості про вживання заходів досудового врегулювання спору, якщо такі здійснювалися, у тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок врегулювання спору.

Проте позивач, у даному випадку, згідно заявлених вимог просить стягнути з відповідача кошти в якості збитків, завданих відповідачем державі, проте не надаючи доказу існування спору взагалі, оскільки до позову не додано доказів навіть сповіщення відповідача про те, що він має можливість ці збитки відшкодувати у добровільному порядку, а тому суддя позбавлений можливості визначити яким чином права позивача порушені відповідачем, та чи є, фактично, спір про право, що підкріплюється належними доказами.

Таким чином, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Суд враховує, що, відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, сторонами судового розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно. ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін.

Суд також звертає увагу на те, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) виходить з того, що реалізуючи п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури. На відміну від права на справедливий суд, право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може бути обмежено, зокрема задля забезпечення нормального функціонування судової системи. Це включає часові обмеження, фінансовий тягар, вимоги щодо форми звернення тощо. Ще у справі Trukhv. Ukraine ((dec.), no. 50966/99, 14 October 2003) Європейський суд дав оцінку застосуванню процесуальних обмежень у вигляді обов`язку сплатити мито, надати копії документів у певній кількості та направити звернення до конкретного суду. Європейський суд не виявив жодних підстав вважати, що застосування згаданих процесуальних обмежень у цій конкретній справі було свавільним чи невиправданим. Таким чином, практикою ЄСПЛ визначено, що встановлені державою обмеження мають відповідати законній меті і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються та метою, яку намагаються досягнути, щоб забезпечити дотримання п.1ст.6 Конвенції. Така позиція ЄСПЛ закріплена і в п.37 рішення «Гуерін проти Франції» від 29.07.1998 року.

Позивачу (його представнику) слід також звернути увагу на положення статті 8 Закону питання про відстрочення та розстрочення судом сплати судового збору, зменшення розміру судового збору або звільнення від його сплати з підстав майнового стану сторони, що вирішується на розсуд суду у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та обґрунтованості доводів сторони належними і допустимими доказами на підтвердження того, що майновий стан сторони дійсно перешкоджає сплаті нею судового збору в установленому порядку і розмірі. Особа, яка заявляє відповідне клопотання про відстрочення сплати судового збору, має навести доводи того, що її майновий стан об`єктивно перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору в установленому порядку і розмірі, а також надати докази, які б свідчили про вжиття ним всіх необхідних заходів для своєчасної сплати судового збору.

КГС ВС неодноразово зазначав, що необхідність сплати судового збору є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх суб`єктів, узгоджується зі статтею 129 Конституції України, якою, як одну з засад судочинства, визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, і не може бути визнане обмеженням права доступу до суду в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, суд звертає увагу Позивача, що ст.116 ЦПК України регулює підстави та порядок забезпечення доказів, відповідно до ч.2 якої способами забезпечення доказів є, зокрема, витребування та (або) огляд доказів судом за клопотанням сторін в разі неможливості надання суду доказів стороною самостійно.

Таким чином, встановивши відсутність достатніх доказів на підтвердження виключного випадку, за якого прокурор може представляти інтереси держави у даній справі, суд дійшов висновку, що позовна заява містить певні недоліки, які позивачем мають бути усунені для відкриття провадження у справі і її розгляду у розумні строки на підставі доказів і відомостей, достатніх для ухвалення судом повного, об`єктивного і справедливого рішення.

Відповідно до ч.ч.1,2ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст.175,177 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Таким чином, за наявності вищевикладених обставин, вищевказана позовна заява підлягає залишенню без руху для усунення недоліків надання суду достатніх доказів (відмінних від посилання на відсутність фінансування в державного органу, який не проходить процедуру банкрутства) виключного випадку для його участі в розгляді судом такого позову.

Керуючись ст.ст.83,89,95,174-177, 185 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Залишити без руху позов керівника Болградської окружної прокуратури Одеської області Домущея Ігоря Валерійовича в інтересах держави в особі Чорноморського басейнового управління Державного агентства меліорації та рибного господарства (Чорноморський рибоохоронний патруль) до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, заподіяних незаконним виловом риби.

Надати позивачу строк для усунення недоліків позову десять днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Роз`яснити позивачу, що в разі неусунення у встановлений строк недоліків, зазначених в ухвалі, позовна заява буде вважатись неподаною і повернута позивачу, що не є перешкодою для звернення до суду з цією ж заявою після усунення зазначених недоліків.

Запропонувати позивачу разом з усуненням недоліків позову надати суду, на його розсуд, інші докази на підтвердження відомостей, зазначених ним в позові, що можуть мати суттєве значення для ухвалення судом законного та об`єктивного рішення у справі.

Ухвала оскарженню не підлягає, та відповідно до ст.261 ЦПК України набирає законної сили з моменту підписання її суддею.

Суддя А.В. Кравцова