РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/10659/21

Провадження №: 2/755/1716/22

"22" червня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Гончарука В.П.,

за участю секретаря: Гриценко О.І.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд розірвати договір довічного утримання, укладений 13 червня 2009 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 , посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В.В. зареєстрований в реєстрі за № 957.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13 червня 2009 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 , було укладено договір довічного утримання, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В.В.

Відповідно до умов вказаного договору відчужувач передає, а набувач набуває у власність квартиру АДРЕСА_1 взамін на виконання визначених договором зобов`язань із довічним утриманням відчужувача.

Відповідач не виконує умови договору довічного утримання, надає тільки кошти на оплату комунальних послуг, не надає кошти на придбання продуктів харчування, на придбання ліків та на поліпшення побутових умов.

Протягом останнього часу відповідач призупинила надання будь - якої матеріальної допомоги в тому числі і виплати по оплаті за житлово - комунальні послуги.

Коли відповідач дізналася про наміри позивача розірвати договір то стала висловлювати погрози на адресу позивача.

З врахуванням викладеного позивач вважає, що відповідачем ОСОБА_3 не виконуються умови договору довічного утримання та це є підставою для розірвання оспорюваного договору.

Свої вимоги позивач обгрунтовує посиланням на вимоги ст.ст. 509,525, 530, 611,651,749, 755 ЦК України.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримували в повному обсязі, з підстав викладених у змісті позовної заяви, стверджуючи той факт, що відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання за договором довічного утримання, ухиляється від їх виконання, в повній мірі не надає матеріальну та іншу допомогу, що визначена умовами договору.

Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у відзиві ( заперечені) на позовну заяву, додатково пояснивши, що спірний договір довічного утримання відповідачем виконується у відповідності до умов договору. Будь - яких порушень умов договору зі сторони відповідачки не має, безпосередньо сама позивач створює штучні перепони щодо виконання умов договору та її посилання на невиконання умов договору зі сторони відповідача є надуманими та не підтверджуються будь - якими доказами та вказаний позов є надуманим.

Відповідач в силу своїх можливостей надає матеріальну допомогу позивачу, сплачує за комунальні послуги, купує продукти харчування, ліки, несе додаткові витрати з лікуванням позивача, а також провидить ремонтні роботи в спірній квартирі.

З моменту укладання оспорюваного договору між позивачем та відповідачем склалися дружні ( сімейні) стосунки, вони постійно між собою знаходили порозуміння, але з 2021 р. поведінка позивача по відношенню до відповідача різко змінилася, позивач перестала надавати їй квитанції на оплату комунальних послуг, уникає зустрічей з відповідачем. На думку відповідача позивач потрапила під негативний вплив знайомих позивача.

За твердженням відповідача вона сумлінно виконує умови договору довічного утримання.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

В судовому засіданні встановлено, що 13 червня 2009 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 , було укладено договір довічного утримання, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В.В.

Відповідно до умов вказаного договору відчужувач передає, а набувач набуває у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 7 вказаного договору слідує, що набувач зобов`язується довічно забезпечувати відчужувача, що визначається у вигляді:

Забезпечення реконструкції надмогильного пам`ятника на могилі померлого сина відчужувача ОСОБА_4 , що знаходиться в АДРЕСА_2 ;

Забезпечення продуктами харчування;

Здійснення догляду та надання необхідної допомоги;

Надання побутових послуг;

Забезпечення кожного місяця до 10 - го числа включно передачі грошових коштів на суму, що еквівалентна рахункам по сплаті загальнообов`язкових платежів по утриманню квартири, що є предметом даного договору шляхом документального підтвердження їх передачі на отримання;

Забезпечення лікувальними закладами та ліками.

У відповідності до вимог п.10 оспорюваного Договору передбачено, що вказаний договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його істотних умов і відмови від добровільного розірвання однієї зі сторін у судовому порядку.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вбачається, що законом визначено право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору за умови дотримання вимог закону при укладенні договору.

Згідно із статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Таким чином, договір довічного утримання має певні особливості: 1) майно переходить у власність набувача, однак розпоряджатися таким майном набувач за життя відчужувача не зможе, оскільки при посвідченні договору довічного утримання накладається заборона відчуження майна в встановленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору; 2) зобов`язання з довічного утримання мають особистісний характер, оскільки встановлюються щодо конкретно визначеної фізичної особи; 3) цей договір носить тривалий характер та вимагає від набувача постійного і систематичного виконання обов`язків; 4) матеріальне забезпечення (утримання) та послуги з догляду надаються набувачем до моменту смерті відчужувана (довічно) або до моменту розірвання договору довічного утримання.

Частиною 1 статті 749 Цивільного кодексу України встановлено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

За правилами статті 751 Цивільного кодексу України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Складовою частиною матеріального забезпечення за договором довічного утримання є догляд за відчужувачем майна.

Також, як було встановлено в судовому засіданні, та було підтверджено в ході судового розгляду шляхом допиту свідків, а також не оспорювалося позивачем по справі, що відповідач разом зі своїм чоловіком виконала реконструкцію надмогильного пам`ятника на могилі померлого сина відчужувача ОСОБА_4 , що знаходиться в Броварському районі Північне кладовище, ділянка № 80 , проводила ремонтні роботи в спірній квартирі АДРЕСА_3 , а саме утеплювала балкон, надавалися кошти позивачу на оплату комунальних послуг та для проведення ремонту побутової техніки та купівлі продуктів харчування.

Як було встановлено в судовому засіданні, що на даний час у позивача є образа на рожину відповідача, що викликана тим, що відповідач не приділяє достатньо уваги для позивача, не запрошує її на сімейні святкування та ін.

Як було встановлено, що позивач не має наміру внести зміни до договору довічного утримання щодо зміни умов свого утримання.

Позивачем в судовому засіданні до суду не надано належних та допустимих доказів в спростування того, що відповідач не виконувала взяті на себе зобов`язання.

Як роз`яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 (далі-Постанова), судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Пунктом 1 ч.1 статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Статтею 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Також статтею 652 даного Кодексу визначено, що У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

2. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, понесенні позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 4, 15, 16, 19, 202, 611, 651-625, 731, 744, 749, 751 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 89, 141, 177,209, 210, 223, 247, 265, 354 ЦПК Укрїни, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 22 червня 2022 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_2 місце проживання: АДРЕСА_4

Відповідач - ОСОБА_3 ІПН НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 .

Суддя: