Провадження № 2/161/463/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2022 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Олексюка А.В.,

при секретарі Гичці М.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом адвоката Хомича Романа Володимировича в інтересах ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Президент-Готель» про стягнення заборгованості по заробітній платі,

В С Т А Н О В И В :

07.09.2021 адвокат Хомич Р.В. звернувся в суд в інтересах позивача ОСОБА_2 з позовом до ПрАТ «Президент-Готель» про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що наприкінці серпня 2021 року ОСОБА_2 дізналася, що її було звільнено з посади старшого комірника служби постачання ПрАТ «Президент-Готель» з 04.03.2020 за угодою сторін.

Однак, позивач стверджує, що власної згоди та ініціативи щодо звільнення із займаної посади з 04.03.2020 вона не висловлювала та не подавала відповідної заяви відповідачу. У день звільнення відповідачем не було проведено розрахунок з позивачем, та відповідно не виплачено усіх сум, що належать їй, зокрема заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпусток. У зв`язку із тим, що позивач перебувала у довготривалій відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, остання не знала про розмір свого посадового окладу , заробітної плати та інших належних їй до виплати сум, а роботодавцем не було письмово повідомлено її про нараховані суми, належні до виплати при звільненні. В день звільнення відповідачу не було видано трудову книжку та наказ про звільнення.

Тому просив, стягнути з відповідача на користь позивача невиплачені при звільненні грошові кошти, а також середній заробіток за весь період затримки відповідного розрахунку по день ухвалення рішення, а також стягнути судові витрати.

Ухвалою суду від 10.09.2021 позов прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

24.01.2022 до суду надійшла заява ПрАТ «Президент-Готель» з поясненнями щодо суті спору, відповідно до змісту якої зазначено, що позивач особисто 27.02.2020 подала відповідачу заяву про звільнення із займаної посади за згодою сторін. 04.03.2020 наказом №6 від 04.03.2020 «Про особовий склад» позивача звільнено з роботи 06.03.2020 за згодою сторін з виплатою компенсації за невикористану відпустку у кількості 20 днів. Окрім того, 04.03.2020 позивачу на її прохання видано довідку №6 (розрахунок при звільненні), згідно якої відповідачем здійснено усі належні виплати при звільненні позивача. Тому вважає позовні вимоги необгрунтованими та такими що до задоволення непідлягають.

Окрім того, на переконання представника відповідача, позивачем пропущено строк на звернення до суду із даним позовом, оскільки позивачу було достеменно відомо про те, що вона є звільненою із займаної посади, у березня 2020 року, хоча до суду звернулась з позовом аж у вересні 2021 року, що є порушенням строку позовної давності, встановленого ч.1 ст.233 КЗпП.

Представник позивача, адвокат Хомич Р.В., в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений судом про день і час слухання справи.

Заслухавши думку представника позивача, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

Як вбачається з матеріалів справи (копії особової картки), то позивач ОСОБА_2 працювала у ПрАТ «Президент-Готель» з 24.01.2006, а з 24.01.2008 перебувала на посаді старшого комірника служби постачання товариства до дня звільнення (06.03.2020) за згодою сторін відповідно до наказу №06 від 04.03.2020 (а.с.41).

Згідно копії заяви ОСОБА_2 від 27.02.2020, остання 27.02.2020 звернулась до виконуючого обов`язки гендиректора ПрАТ «Президент Готель» із заявою про звільнення її за згодою сторін з 06.04.2020 (а.с.50).

Відповідно до копії наказу №06 від 04.03.2022, ОСОБА_2 звільнена з роботи 06.04.2020 за угодою сторін з виплатою компенсації за невикористану відпустку у кількості 120 днів (а.с.51).

Будь-яких даних відміток про те, що ОСОБА_2 ознайомлена з даним наказом такий документ не містить.

Окрім того, згідно письмової відмітки №326, яка містяться у Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ЗАТ «Президент-готель «Київський», 24.01.2006 відповідальною особою товариства прийнято від старшого комірника матеріально-технічного складу відділу постачання ОСОБА_3 трудову книжку серії НОМЕР_1 , однак даних про повернення такого документа Книга обліку не містить (а.с.65-66).

В матеріалах справи також міститься заява ОСОБА_2 про оформлення їй нової трудової книжки у зв`язку із втратою попередньої від 11.08.2020 (а.с.52).

Згідно копії дубліката трудової книжки серії НОМЕР_2 , заповненої 18.08.2020, ОСОБА_2 звільнена з роботи за угодою сторін 04.03.2020 на підставі наказу №06 від 04.06.2020 (відмітка №6, а.с.60).

Будь-яких документів на підтвердження того, що трудова книжка була видана ОСОБА_2 у день її звільнення відповідачем надано не було. Окрім того, копія конверта поштового відправлення» Нової пошти» з наявним на ньому трек-номером відправлення (а.с.53) не містить даних про вміст такого конверта, а тому така копія документу не може бути належним доказом того, що трудова книжка (чи її дублікат) була відправлення позивачу саме 20.08.2020, як про те вказано на конверті.

Окрім того, представником відповідача вказано, що за зверненням ОСОБА_2 їй було видано довідку №6 від 04.06.2020 про її дохід за період роботи. Однак, копія довідки, наданої представником відповідача до заяви від 17.01.2022 (а.с.57) не містить даних про звернення та отримання такої довідки ОСОБА_2 .

Згідно вищевказаної довідки також вбачається, що заборгованість по заробітній платі становить 1 602,11 грн.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок виплати заробітної плати і проведення повного розрахунку зі звільненим працівником - виплати всіх сум, що належать йому, а у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Оскільки обов`язок своєчасної виплати заробітної плати і проведення повного розрахунку покладається саме на власника підприємства або уповноваженого ним органу, тому суд вважає, що саме роботодавець повинен доводити ту обставину, що заборгованість по заробітній платі у нього перед працівником відсутня.

Відповідно до довідки №№6 від 04.06.2020, сума заборгованості відповідача по виплаті позивачу заробітної плати при звільненні становить 1 602,11 грн., відтак така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок виплати заробітної плати і проведення повного розрахунку зі звільненим працівником - виплати всіх сум, що належать йому, а у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Оскільки обов`язок своєчасної виплати заробітної плати і проведення повного розрахунку покладається саме на власника підприємства або уповноваженого ним органу, тому суд вважає, що саме роботодавець повинен доводити ту обставину, що заборгованість по заробітній платі у нього перед працівником відсутня.

Як встановлено судом, відповідач в порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України, у день звільнення позивача не виплатив останній всіх сум, що належать їй від підприємства, а саме нараховану заробітну плату, у зв`язку з чим вона звернулась до суду з заявою про видачу судового наказу.

Із роз`яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затриманням розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

Таким чином? суд прийшов до висновку, що оскільки з вини відповідача позивачу не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, останній вправі згідно ст. 117 КЗпП України вимагати стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 10.11.2018 року по 29.10.2019 року ( в межах позовних вимог).

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана відповідна виплата.

Згідно п.8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд зазначає, що період з 01.01.2020 по 29.02.2020 містить 41 робочих дні.

Згідно середньомісячна заробітна плата позивача становить 2 500 грн. за січень та лютий 2020 року загальний розмір заробітної плати нарахована становить 5 000 грн.

В такому випадку, середньоденний заробіток позивача у січні-лютому 2020 року становив 121,95 грн. (5 000 грн. / 41 роб.дні).

Кількість робочих днів з 05.03.2020 (наступний, за датою звільнення, згідно запису у трудовій книжці) по 09.06.2022 (переддень ухвалення рішення, оскільки в день його ухвалення воно має бути негайно виконане відповідачем) становить 566 робочих днів.

Отже, середній заробіток за час затримки у розрахунку за період з 05.03.2020 по 09.06.2020 становить 69 023,70 грн. (121,95 грн. х 566 р.д.).

Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що ПрАТ «Президент-готель» на користь позивача слід стягнути 69 023,70 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.04.2020 по 09.06.2022.

Згідно положень ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.1 .п.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір в сумі 908 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 77, 78, 141, 263, 265, 268, 280-282 ЦПК України, на підставі ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», суд, -

у х в а л и в :

Позов задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Президент-Готель» (код ЄДРПОУ ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) не виплачені при звільненні кошти у розмірі 1 602 (одна тисяча шістсот дві) гривні 11 коп. та середній заробіток за період затримки розрахунку у розмірі 69 023 (шістдесят дев`ять тисяч двадцять три) гривні 70 коп.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Президент-Готель» (код ЄДРПОУ ) на користь держави на відповідні рахунки 908 (дев`ятсот вісім) гривень судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15.06.2022.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк