КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Андрієнко А.М., Вербова І.М.,

секретар Ольшевська Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від її імені та в її інтересах адвокатом Пасічник Катериною Михайлівною, яка діє на підставі договору, на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2021 року про відмову у відкритті провадження по цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення, дії та бездіяльність старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у м. Києві Бахрушина Андрія Миколайовича, стягувач: ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою, в якій просила визнати неправомірною та скасувати вимогу від 29.06.2021 №64257267/20 старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Бахрушина А.М. щодо надання дітей для побачення дітей з батьком за адресою, вказаною у виконавчому документі;

визнати неправомірною та скасувати постанову від 29.06.2021 старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Бахрушина А.М. про накладення штрафу за невиконання вимоги 14.06.2021 № 64257267/20.

Подану скаргу обґрунтовано тим, що державний виконавець не може вимагати від ОСОБА_1 доставляти дітей за місцем проживання батька, якщо такий обов`язок не встановлено судовим рішенням. Яке набрало законної сили. Існуюче рішення суду про визначення способів участі батька у вихованні дітей такого обов`язку не встановлює, а за встановленням такого способу виконання рішення, на якому наполягає державний виконавець, ні він сам, ні стягував не звертались (а.с. 1-6).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.07.2021 у відкриті провадження у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії ВДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Бахрушина А.М., заінтересована особа (стягувач) ОСОБА_3 відмовлено (а.с. 10-12).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу та на направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження та продовження розгляду. Вказує, що справа підсудна Шевченківському районному суду м. Києва, яким було видано виконавчий лис, а тому позиція суду першої інстанції щодо непідсудності даної справи суду цивільної юрисдикції є помилковим (а.с. 15-17).

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені в скарзі вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства в порядку, визначеному КАС України.

Але погодитись із такими висновками в повній мірі не можливо з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.12.2020, зміненим Київським апеляційним судом 08.09.2020 за ОСОБА_2 визнано право проводити час з дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 8 год. ранку кожної першої та третьої п`ятниці місяця по 8 год. вечора кожної першої та третьої неділі місяця за місцем проживання батька, без присутності матері - ОСОБА_1 , у кв. АДРЕСА_1 або у заміському будинку АДРЕСА_2 .

На примусове виконання рішення було відкрито виконавче провадження № 64257267.

16.06.2021 ухвалою Київського апеляційного суду було частково задоволено заяву ОСОБА_1 про роз`яснення резолютивної частини рішення, що виконується. Зокрема, суд роз`яснив, що слово «неділя» у словосполученні «кожної першої та третьої неділі місяця», вжито у значенні слова «тиждень». У задоволенні решти заяви суд відмовив, посилаючись на те, що рішення суду не містить обов`язку матері доставляти дітей за місцем проживання батька, роз`яснити таке рішення у частині якої не існує - не можливо. Таке роз`яснення було б нічим іншим, як зміною рішення, - встановлення способу виконання рішення, за яким ні стягував, ні державний виконавець до суду не звертались.

З середини березня 2021 року, державний виконавець почав вимагати від ОСОБА_1 доставляти дітей за місцем проживання батька.

Постанова про накладення штрафу винесена державним виконавцем за невиконання вимоги матері доставляти дітей за місцем проживання батька.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині 1 статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Частинами 1 та 2 статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Частиною 1 статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За нормами ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

У даній справі оскаржується постанова від 29.06.2021 державного виконавця про накладення на ОСОБА_1 штрафу за невиконання вимоги від 14.06.2021 № 64257267/20.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дітей, також має право на особисте спілкування з ними та брати участь у їх вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Частинами 1 - 3 статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника.

Поняття штрафу, вжите у ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», стосується випадків покладення відповідальності на боржника за невиконання рішення, та його стягнення проводиться на користь держави.

Указане свідчить про те, що правова природа, характер штрафу, визначеного частинами 1-3 статті 64-1 та ч. 1 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» відповідають ч. 2 ст. 74 вказаного Закону, тому висновки суду першої інстанції щодо розгляду вимоги ОСОБА_1 про скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу від 29.06.2021 в адміністративному суді є законною та обґрунтованою.

Разом з тим, скарга ОСОБА_1 на вимогу старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Бахрушина А.М. від 29.06.2021 № 64257267/20 щодо надання дітей для побачення дітей з батьком за адресою, вказаною у виконавчому документі має розглядатись в порядку ч. 1 ст. 447 ЦПК України, якою передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За таких обставин, ухвала суду в частині скарги ОСОБА_1 на вимогу старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Бахрушина А.М. від 29.06.2021 № 64257267/20 щодо надання дітей для побачення дітей з батьком за адресою, вказаною у виконавчому документі, підлягає скасуванню з направленням до суду першої інстанції для продовження розгляду, а ухвала суду першої інстанції в частині оскарження постанови державного виконавця про накладення штрафу підлягає залишенню без змін.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції у відповідній частині з направленням справи для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 268, 315, 367, 368, 371, 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від її імені та в її інтересах адвокатом Пасічник Катериною Михайлівною, яка діє на підставі договору задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2021 року в частині оскарження вимоги старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центральному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Київ) Бахрушина Андрія Миколайовича від 29 червня 2021 року № 64257267/20 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді А.М. Андрієнко

І.М. Вербова