Номер провадження: 22-ц/813/1293/22
Головуючий у першій інстанції Коблова О.Д.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 521/14248/19

Номер провадження: 22-ц/813/1293/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Рибачук О.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - ОСОБА_2 ,

- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - 1) Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування 2) Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради,як орган опіки та піклування, Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, за апеляційною скаргою адвоката Чумаченка Святослава Олександровича, діючого від імені ОСОБА_2 , на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Коблової О.Д. 13 листопада 2019 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 05.09.2014 року відділом державної актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 1141; 2) визначити місце проживання малолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із матір`ю - ОСОБА_1 ..

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що починаючи з 2012 року сторони почали проживати разом та вести спільне господарство. 05.09.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції зареєстровано шлюб з відповідачем, актовий запис № 1141.

Від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Протягом останнього року сімейні відносини між подружжям почали поступового погіршуватися. Почалися виникати постійні конфлікти, нетерпимість у відносинах внаслідок відсутності взаєморозуміння, різних поглядів на життя та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства, несумісність характерів. 21.07.2019 року вона з донькою переїхала проживати до своїх батьків.

З 22.07.2019 року сторони проживають окремо, шлюбних відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть. Подальше спільне проживання та збереження сім`ї є неможливим та суперечить його інтересам.

Малолітня донька проживає разом з позивачкою (Т. 1, а. с. 2 - 3).

2.2 Позиція відповідача в суді першої інстанції

Представник відповідача ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву просить провадження у справі в частині визначення місця проживання дитини закрити за відсутністю спору. Розірвати шлюб між подружжям (Т. 1, а. с. 19 - 20).

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2019 року задоволено вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 ..

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 05 вересня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис за № 1141.

Визначено місце проживання малолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із матір`ю - ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 05 вересня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1141, що вбачається із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

У період шлюбу у сторін народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Шлюбні відносини сторін припинені через відсутність взаєморозуміння. Сім`я фактично розпалася, надалі спільне проживання і збереження сім`ї неможливе, сторони спільного господарства не ведуть з 22 липня 2019 року.

За даних обставин суд вважав можливим задовольнити позовні вимоги позивачки про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки (ст. 1 СК України).

Що стосується вимоги про визначення місця проживання дитини після розірвання шлюбу, суд зазначив наступне.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю підлягають задоволенню (Т. 1, а. с. 27 - 30).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Чумаченко С.О., діючий від імені ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі оскаржує рішення в частині визначення місця проживання доньки з матір`ю. Просить рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання доньки з матір`ю.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує, зокрема на те, що у справі відсутній висновок органу опіки та піклування щодо вирішення спору між батьками про визначення місця проживання дитини та без участі сторін у справі. Зазначає зокрема про те, що місцевий суд визначив місце проживання дитини з матір`ю не зазначивши адреси проживання (Т. 1, а. с. 33 - 35).

2.6 Узагальнені доводи позивача в апеляційному суді

ОСОБА_1 в поясненнях просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції в оскарженій частині залишити без змін. Зазначає, що апелянт просить скасувати рішення в частині визначення місця проживання дитини у зв`язку з відсутністю висновку органу опіки та піклування, однак апелянтом здійснюються заходи, які роблять неможливим отримання судом вказаного висновку (Т. 1, а. с. 148 - 149).

2.7 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 грудня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Чумаченка Святослава Олександровича, діючого від імені ОСОБА_2 , на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 13 листопада 2019 року (Т. 1, а. с. 41 - 42)

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 грудня 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи. Призначено справу до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду з повідомленням учасників процесу (Т. 1, а. с. 43).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року зобов`язано Малиновську районну адміністрацію Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, надати Одеському апеляційному суду висновок щодо розв`язання спору між батьками про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (Т. 1, а. с. 54 - 59).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Київську районну адміністрацію Одеської міської ради, як орган опіки та піклування (Т. 1, а. с. 112 - 115).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року зобов`язано Київську районну адміністрацію Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, надати Одеському апеляційному суду висновок щодо розв`язання спору між батьками про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (Т. 1, а. с. 116 - 119).

Одеський апеляційний суд неодноразово надсилав на адресу Київської районної адміністрації Одеської міської ради копію ухвали від 25 лютого 2021 року з вимогою надання висновку органу опіки та піклування, щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

23.11.2021 року на адресу суду надійшов від Київської районної адміністрації Одеської міської ради висновок щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (Т. 2, а. с. 113 - 116, 125 - 128).

02.06.2022 року від Київської районної адміністрації Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника (Т. 2, а. с. 142).

16.06.2022 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності, в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Крім того, просить при винесенні рішення врахувати висновок органу опіки та піклування, наданий Київською районною адміністрацією Одеської міської ради (Т. 2, а. с. 146 - 148).

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, період знаходження справи на розгляді в апеляційному суді, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

05 вересня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1141, що вбачається із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (Т. 1, а. с. 4).

У період шлюбу у сторін народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2 (Т. 1, а. с. 5).

Відповідно до довідки, виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 27.08.2020 № А4-173484-ф/л, гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою - АДРЕСА_1 (Т. 2, а. с. 38).

Відповідно до заяви про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 від 12.02.2020 року, ОСОБА_2 надав згоду на реєстрацію місця проживання дитини за місцем реєстрації матері (Т. 2, а. с. 40 - 41).

Відповідно до довідки, виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 18.06.2021 року гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою - АДРЕСА_1 (Т. 2, а. с. 32).

Відповідно до медичної довідки, виданої адміністрацією Комунальної установи «Міський психіатричний диспансер» Департаменту охорони здоров`я Одеської міської ради від 10.07.2020 № 250, гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за даними архіву, реєстратури та картотеки не значиться (Т. 2, а. с. 81).

Відповідно до довідки, виданої адміністрацією Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації від 10.07.2020 № 001598, гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно з даними архіву, реєстратури та картотеки на наркологічному обліку не значиться (Т. 2, а. с. 82).

Відповідно до довідки Управління соціального захисту населення в Київському районі м. Одеси від 27.08.2020 № 1685 гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуває на обліку і отримує щомісячну одноразову допомогу при народженні першої дитини у розмірі - 860,00 грн. (Т. 2, а. с. 73 - 74).

Відповідно до характеристики за місцем проживання, наданої ОСББ „Центральний-29", гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем проживання характеризується позитивно (Т. 2, а. с. 79).

Спеціалістами служби у справах дітей Одеської міської ради 01.09.2020 здійснено вихід за місцем проживання гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою - АДРЕСА_1 , та складено акт обстеження умов проживання, згідно з яким встановлено, що для виховання та розвитку дитини створені належні умови (Т. 2, а. с. 16).

Фахівцем із соціальної роботи Центру соціальних служб Одеської міської ради у Київському районі 01.09.2020 здійснено вихід за місцем проживання гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою - АДРЕСА_1 , встановлено, що мати дитини здатна виконувати батьківські обов`язки щодо виховання та догляду за малолітньою дитиною.

Відповідно до довідки, виданої КНП «Дитяча міська поліклініка № 6» Департаменту охорони здоров`я Одеської міської ради від 16.09.2020 № 01-03/656, малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спостерігається у вказаному закладі. Декларація на медичне обслуговування підписана матір`ю дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Поліклініку дитина відвідує в супроводі матері (Т. 2, а. с. 80).

Фахівцем із соціальної роботи Чорноморського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей Чорноморської міської ради 14.09.2020 складено акт обстеження матеріально-побутових умов, згідно з яким гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою - АДРЕСА_2 , у 3-х кімнатній квартирі. Батько заперечував проти відвідування фахівцями квартири за даною адресою, у зв`язку з чим з`ясувати, чи є житло придатним для проживання малолітньої дитини не виявилося можливим.

Відповідно до висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 16.11.2021 року щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , можливим визначити місце проживання дитини разом з матір`ю ОСОБА_1 (Т. 2, а.с.125-128)

Між сторонами виникли правовідносини щодо визначення місця проживання дитини.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю.

3.4 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Встановлюючи місце проживання малолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із матір`ю - ОСОБА_1 , районний суд виходив з принципу збереження якнайкращих інтересів дитини із забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Такий висновок суду є обґрунтованим з огляду на наступне.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Верховний Суд у судових рішеннях щодо участі батьків у вихованні дитини неодноразово звертав увагу судів першої та апеляційної інстанцій на необхідність суворого дотримання вимог діючого законодавства про надання суду органом опіки та піклування належним чином оформленого письмового висновку.

Отже, при винесені оскаржуваного рішення районним судом не було виконано вимоги, щодо отримання висновку органу опіки та піклування.

На дотримання вищевказаних вимог, апеляційним судом було витребувано висновок органу опіки та піклування.

Згідно висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 .

Колегія суддів звертає увагу, що апелянтом не надано жодних документів, які б свідчили про те, яким чином батько виявляє увагу до дитини і турботу про неї, ураховує її особисті якості, можливість створення належних умов для виховання дитини. В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 не зазначено з ким, як на його думку, належить визначити місце проживання дитини.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що матеріали справи містять відомості, відповідно до яких ОСОБА_2 не заперечував щодо визначення місця проживання малолітньої доньки разом з матір`ю.

Усі зібрані у справі докази, з урахуванням висновку органу опіки та піклування, вказують на те, що проживання дітей з матір`ю найкраще забезпечить інтереси дитини.

Отже, виходячи з наявності спору між батьками щодо місця проживання дітей, відсутність заперечень матері щодо проживання дітей разом з нею, висновку органу опіки та піклування, судова колегія приходить до висновку, що встановлення місяця проживання дітей з матір`ю є обґрунтованим та таким, що відповідає нормам закону.

Неспроможними є доводи апеляційної скарги щодо не зазначення судом першої інстанції в резолютивній частині рішення конкретної адреси проживання дитини. Такі доводи не мають правового значення, оскільки вирішальним у цій категорії справ є визначення місця проживання з кимось із батьків, а не сама адреса зазначеного місця, оскільки особа має право змінювати постійне місце проживання на свій розсуд.

Аналогічний правовий висновок щодо неможливості визначення конкретної адреси проживання дитини судом викладено у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 461/3144/17, від 27 січня 2021 року у справі № 727/3856/18.

Разом з тим, з огляду на те, що при винесені оскаржуваного рішення районним судом не було виконано вимоги щодо отримання висновку органу опіки та піклування, доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції ухвалено оскаржуване рішення з недотриманням приписів ст. 19 СК України є обґрунтованими.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Чумаченка Святослава Олександровича, діючого від імені ОСОБА_2 , є частково доведеними, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки рішення суду першої інстанції в оскарженій частині ухвалено з порушенням вищевказаних норм процесуального та матеріального права, колегія суддів вважає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування висновків щодо визначення місця проживання малолітньої дитини підлягає зміні, а саме - викладенню в редакції мотивувальної частини даної постанови.

В решті оскаржуване рішення в оскарженій частині необхідно залишити без змін.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Чумаченка Святослава Олександровича, діючого від імені ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 13 листопада 2019 року - змінити. Викласти мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, в частині обґрунтування висновків щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, в редакції мотивувальної частини даної постанови.

В решті рішення в оскарженій частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 27 червня 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Суді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе