Справа № 346/1578/22
Провадження № 2/346/918/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2022 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі головуючого-судді Яремин М.П.

з участю: секретаря Сав`яка О.В. представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право на користування житлом,-

В С Т А Н О В И В:

в обгрунтування своїх вимог, з урахуванням їх уточнення, позивач зазначає, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі також зареєстроване місце проживання її колишнього чоловіка, ОСОБА_3 , рішенням суду від 07.05.2021 року шлюб між якими розірвано. Однак, останній з липня 2020 року фактично не проживає в даній квартирі, участі в утриманні житла не бере, не сплачує комунальних послуг, що свідчить про те, що він втратив будь-який інтерес до вказаної квартири. Позивач змушена нести всі витрати по утриманню житла власними коштами, що ставить її в скрутне матеріальне становище. Тому вона просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеною квартирою та зняти його з реєстрації за даною адресою.

Позивач в судове засідання не з`явилася. Її представник, ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та вказала, що відповідач не проживає в зазначеній квартирі з липня 2020 року, будь-яких перешкод у користуванні вказаним житлом позивач йому не чинила.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а саме за зареєстрованим місцем проживання, шляхом надсилання судових повісток про виклик до суду. В судовому засіданні 08.06.2022 року просив розгляд справи відкласти для консультації з адвокатом та подання відповідних заперечень щодо позовної заяви. 04.07.2022 року подав до суду письмову заяву про відкладення судового засідання, яке призначене на 05.07.2022 року у зв`язку із захворюванням. Причин своїх неявок відповідач не повідомив, не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності та не подав відзив на позов.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 р.).

Таким чином, Верховний Суд зазначив, що особа, яка добросовісно користується наданими законом процесуальними правами, зобов`язана слідкувати за перебігом розгляду своєї заяви.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

За таких обставин, з урахуванням положень ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Суд, заслухавши представника позивача, свідків, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 16.01.1997 року державним нотаріусом Коломийської державної нотаріальної контори Беркещук Б.Б. за реєстровим № Д-15 та зареєстрованого в Коломийському бюро технічної інвентаризації 21.01.1997 року в реєстрову книгу № 4764, позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 07.05.2021 року, ухваленим в справі № 346/762/21, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (а. с. 38).

Відповідно до довідки № 26/02.3.-27, виданої Управлінням містобудування Коломийської міської ради Івано-Франківської області 17.06.2022 року, згідно з рішенням міської ради № 451 від 03.04.2001 року перейменовано прос. Відродження на АДРЕСА_2 (а.с. 37 ).

Даними довідки про склад сім`ї № 974, виданої 20.04.2022 року управлінням Центр надання адміністративних послуг Коломийської міської ради, стверджується, що місце проживання відповідача зареєстроване у вказаній квартирі, тобто за адресою: АДРЕСА_3 . Факт його реєстрації підтверджується також копією будинкової книги (а.с. 7-9).

Допитана в судовому засіданні 05.07.2022 року свідок ОСОБА_4 , яка є дочкою позивача, суду пояснила, влітку 2020 року вона, приїхавши до квартири АДРЕСА_1 , від якої має ключі, виявила, що речей, меблів відповідача в житлі немає. Після телефонної розмови з матір`ю з`ясувала, що вони розлучились і відповідач в квартирі більше не проживає.

Допитана в судовому засіданні 05.07.2022 року свідок ОСОБА_5 , яка є сусідкою позивача, суду пояснила, що сторони проживали разом близько 10 років. Згодом позивач поїхала за кордон, а відповідач залишився проживати в квартирі. В липні 2020 року разом з дочкою позивача, ОСОБА_4 вони відчинили квартиру та побачили, що особистих речей ОСОБА_3 там немає, і з того часу стало відомо, що він там більше не проживає.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права.

Оскільки з обставин справи вбачається, що питання визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням стосується члена сім`ї власника житлового приміщення, тому спір підлягає вирішенню відповідно до статті 405 ЦК України.

Згідно з вимогами ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналогічно порядок користування житлом та втрати такого права врегульовано ст. ст. 72, 156 ЖК України.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК).

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до Закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім`ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією.

З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім`ї власника помешкання на користування ним, чинним є правило частини першої статті 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім`ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Вказане дає можливість суду дійти висновку про визнання втрати такого права користування житловим приміщенням. При цьому, предметом спірних відносин є як встановлення факту відсутності більше року користування житлом (а не наявність чи відсутність у члена сім`ї нового місця для реєстрації), так і наявна добровільна домовленість між власником та членом сім`ї щодо продовження такого права користування.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про втрату права користування ним.

Позаяк судом не встановлено, що між сторонами існує домовленість про інший порядок користування житлом, встановлено відсутність за місцем реєстрації відповідача більше одного року, а тому вимоги позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про зняття відповідача з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, то слід зазначити наступне.

Згідно з абзацом 3 п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

За вказаних обставин ухвалення судом рішення про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, є самостійною та достатньою правовою підставою для зняття відповідача з реєстрації у відповідному житловому приміщенні. Крім того, позивачем, всупереч ст.81 ЦПК України, не представлено суду доказів того, що органи уповноважені на здійснення функцій щодо зняття з реєстрації за місцем проживання фізичних осіб не виконують вимоги закону.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі наведеного, ст.ст. 319, 321, 405 ЦК України, та, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка с. Стопчатів Косівського району Івано-Франківської області, жителька АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 02 серпня 2022 року.

Суддя Яремин М. П.