Справа № 445/928/20 Головуючий у 1 інстанції: Сивак В.М.
Провадження № 22-ц/811/4105/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 30 серпня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, Головного управління Національної поліції в Київській області, ОСОБА_3 про відшкодування шкоди.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 02 квітня 2015 року придбав у ОСОБА_4 автомобіль марки «Skoda Octavia tour», 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_4, номер кузова (шассі) НОМЕР_2, вартістю 125 000 грн. До цього вищезазначеним автомобілем володів ОСОБА_4, який придбав його у ОСОБА_5, що діяв від імені ОСОБА_2 за довіреністю. 19 грудня 2016 року автомобіль затримано працівниками поліції, оскільки такий згідно з базою даних знаходився в угоні. Ухвалою слідчого судді Білоцерківського районного суду Київської області від 23 грудня 2016 року накладено арешт та тимчасово вилучено вищезазначений автомобіль та ключі запалення до прийняття рішення в кримінальному провадженні № 0000052 за заявою ОСОБА_2 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України відносно ОСОБА_5, після чого автомобіль вилучено. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 квітня 2017 року скасовано ухвалу слідчого судді Білоцерківського районного суду Київської області від 23 грудня 2016 року, однак слідчий Білоцерківського ВП ГУ НП у Київській області незаконно передав автомобіль у користування ОСОБА_2, яка в подальшому повідомила, що місце знаходження автомобіля їй невідомо. Стверджує, що ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним, в якому просила визнати недійсною довіреність, видану на ім'я ОСОБА_5 щодо розпорядження майном та перереєструвати на неї автомобіль марки «Skoda Octavia tour», 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_4, номер кузова (шассі) НОМЕР_2. Постановою Апеляційного суду Київської області від 11 червня 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. Зазначає, що постановою Апеляційного суду Київської області від 11 червня 2018 року встановлено наявність у нього права власності на вищезазначений автомобіль, набутого на законних підставах, що має преюдиційне значення. Вказує, що, передаючи автомобіль марки «Skoda Octavia tour», 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_4, номер кузова (шассі) НОМЕР_2, ОСОБА_2, яка безпідставно набула майно, слідчим Білоцерківського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_7 вчинені дії, які завдали йому шкоди, відтак у разі неможливості повернення в натурі безпідставно набутого майна відшкодовується його вартість на момент розгляду судом справи. Вважає, що за таких обставин, необхідно покласти солідарну відповідальність на відповідачів у розмірі вартості автомобіля на момент його придбання та понесення збитків в розмірі 125 000,00 грн. Наголошує, що внаслідок незаконних процесуальних дій органу досудового слідства позивач більш як два роки позбавлений можливості вільно володіти, розпоряджатися та користуватися своїх автомобілем, крім того він переніс душевні та психічні страждання, емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, тривоги, страху за своє майно, відтак зазнав моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 100 000 грн. З наведених підстав просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 та Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 125 000 грн. на відшкодування майнової шкоди та 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 30 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що висновок суду про пропуск ним строку позовної давності є помилковим, оскільки йому стало відомо про неправомірність дій відповідачів з тексту ухвали слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2017 року, суд дійшов висновку про неправомірність дій слідчого та недобросовісність набуття ОСОБА_2 прав володіння його автомобілем, а дізнатися швидше про порушення своїх прав він не міг, оскільки не був учасником кримінальних проваджень та не мав доступу до наявної в них інформації. Зазначає, що суд першої інстанції помилково обраховував строк позовної давності з 20 грудня 2016 року, тобто з дати, коли його автомобіль марки «Skoda Octavia tour», 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_4, номер кузова (шассі) НОМЕР_2, вилучено та позбавлено його права вільно реалізовувати своє право власності на дане майно. Особа, яка набула майно або зберегла його без достатньої правової підстави зобов'язана повернути потерпілому це майно, а у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Вважає, що внаслідок незаконних процесуальних дій органу досудового слідства його більш як два роки позбавлено можливості вільно володіти, розпоряджатися та користуватися своїм автомобілем, що завдало йому моральної шкоди. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником автомобіля марки SKODA OCTAVIA TOUR, д.н. з. НОМЕР_4.

Згідно Акту №12-04 про оцінку транспортного засобу, складеного 02 квітня 2015 року ринкова вартість автомобіля SKODA OCTAVIA 1,8 Ті Combi L@K 5MT (TU) складає 124 572 грн 74 коп.

23 серпня 2016 року слідчим Білоцерківського відділу поліції ГУ Національної поліції в Київській області, старшим лейтенантом поліції ОСОБА_7, винесено постанову про оголошення розшуку та встановлення місця знаходження транспортного засобу SKODA OCTAVIA TOUR , д.н.з. НОМЕР_4., в межах кримінального провадження № 0000052 від 11.06.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

20 грудня 2016 року транспортний засіб SKODA OCTAVIA TOUR , д.н.з. НОМЕР_4. вилучено слідчим Білоцерківського відділу поліції старшим лейтенантом поліції ОСОБА_7

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у справі № 357/11581/16-к слідчим суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 23 грудня 2016 року постановлено ухвалу, якою клопотання слідчого СВ ВП № 1 Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області Руденко І.М. про арешт тимчасово вилученого майна задоволено. Накладено арешт на тимчасово вилучене 20 грудня 2016 року у володільця ОСОБА_1 під час огляду місця події, території відділу поліції по вул. Шевченка 1, м. Пустомити Львівської області, майно автомобіль марки «SkodaOctaviaTour» 2007 року випуску,номер шасі НОМЕР_3, д.н.з. д.н.з. НОМЕР_4, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії № НОМЕР_5 та ключі від замка запалення, шляхом заборони зберігання, користування, розпорядження зазначеним майном їх власника, володільця та інших осіб до прийняття рішення в кримінальному провадженні.

Однак, ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Київської області від 11 квітня 2017 року апеляційні скарги заявника ОСОБА_1 та його представника адвоката Степанкова М.В. задоволено. Ухвалу слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2016 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ ВП №1 Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області Руденко І.М. про арешт тимчасово вилученого майна та накладено арешт на автомобіль марки «Skoda Octavia Tour» 2007 року випуску, номер шасі НОМЕР_3, д.н.з. НОМЕР_4, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 та ключі від замка запалення скасовано, та постановлено нову ухвалу, якою відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СВ ВП №1 Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області Руденко І.М. про арешт тимчасово вилученого майна 20 грудня 2016 року у володільця ОСОБА_1 під час огляду місця події, території відділу поліції по вул. Шевченка 1, м. Пустомити, Львівської області, майно автомобіль марки «Skoda Octavia Tour» 2007 року випуску, номер шасі НОМЕР_3, д.н.з. НОМЕР_4, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії № НОМЕР_5 та ключі від замка запалення.

12 червня 2017 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області (справа № 357/11581/16-к) зобов`язано Білоцерківський відділ поліції ГУНП в Київській області та прокурора Білоцерківської місцевої прокуратури Матерніцьку А.С. вчинити дії по поверненню автомобіля марки SKODA OCTAVIA TOUR, д.н.з. НОМЕР_4, та ключів від замка запалення автомобіля власнику ОСОБА_1 чи його представнику Степанкову Миколі Вікторовичу, однак такий ОСОБА_8 не був переданий з вини слідчого ОСОБА_7, що безспірно підтверджується листом прокурора Білоцерківської місцевої прокуратури А.Матерніцької від 30 березня 2020 року № 33-719вих.20, у якому зазначено, що після накладення арешту на вищевказане майно ухвалою слідчого судді від 23 грудня 2016 року, слідчий Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_7 не забезпечив належне його зберігання та незаконно передав 07 квітня 2017 року автомобіль потерпілій у кримінальному провадженні № 0000052 від 11.06.2015 - ОСОБА_2.

Однак спірний автомобіль фактично ОСОБА_2 переданий не був, з вини слідчого ОСОБА_7 ним незаконно заволодів ОСОБА_3

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості, разом з тим суд першої інстанції зазначив про пропуск позивачем позовної давності, про наслідки спливу якої заявлено відповідачами ОСОБА_2 та ГУ НП в Київській області.

Проте з такими висновками погодитись не можна, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Частинами першою та другою статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 22 ЦК України).

Частиною другою статті 11 ЦК України визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності, зокрема обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Пунктом 1-1 статті 2 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

Згідно з пунктами 2 та 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові підлягають відшкодуванню (повертаються) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; та моральна шкода.

Під час розгляду справи судами справи № 357/11581/16-к не встановлено факту незаконного накладення арешту на майно позивача, адже само по собі скасування ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно не свідчить про незаконність дій під час накладення арешту (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 494/693/19-ц (провадження № 61-14681св20)).

Отже, норми Закону № 266/94-ВР не поширюються на спірні правовідносини сторін у справі і слід застосовувати загальні положення про відшкодування шкоди.

Відповідно до частини третьої статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цього органу.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за незаконні дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності держави за неправомірні діяння посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Відповідно до статті 1192 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З листа Білоцерківської місцевої прокуратури від 30.03.2020 року №33-719 вих.20 вбачається, що слідчий Білоцерківського ВП ГУ НП в Київькій області ОСОБА_7 на забезпечив належне зберігання та незаконно передав автомобіль потерпілій у кримінальному провадженні від11.06.2015 року, що стало підставою для для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України, тобто за фактом умисного невиконання слідчим рішення суду, яке вступило в законну силу.

Факт незабезпечення належного зберігання автомобіля марки «SkodaOctaviaTour» та незаконної його передачі, у зв'язку із чим внесено відповідні відомості до ЄРДР щодо слідчого, а також факт відсутності фактичної його передачі позивачу органом поліції або ОСОБА_2, останніми не заперечується, та не спростовано, як і не заперечується вартість втраченого внаслідок таких дій автомобіля марки «SkodaOctaviaTour».

У статті 540 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Системний аналіз статей 540 та 541 ЦК дозволяє зробити висновок, що при існуванні множинності осіб у зобов'язанні виникають часткове зобов'язання. Тому кредитор у частковому зобов'язанні має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати свій обов'язок у рівній частці. Натомість солідарне зобов'язання виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов'язання (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 519/654/17 (провадження № 61-47740св18)).

Аналіз норм ЦК України дозволяє зауважити, що встановлення солідарних зобов`язань відбувається досить рідко. Безумовно, законодавець передбачає виникнення солідарних зобов`язань лише у випадках наявності множинності осіб у зобов`язаннях, як правило, на боці боржника. Тобто, якщо частина перша статті 541 ЦК України передбачає виникнення і солідарного обов`язку, і солідарної вимоги, однак за змістом норм ЦК України переважно йдеться про виникнення саме солідарного обов`язку.

На рівні ЦК України про солідарні пасивні зобов`язання, зокрема, йдеться у статті стаття 1190 ЦК України.

Законодавець при конструюванні відповідних правових норм, так чи інакше, текстуально використовує поняття «солідарності», тобто вказує, що певний обов`язок має солідарний характер і це повністю узгоджується із вимогами частини першої статті 541 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

У постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року у справі № 6-168цс13 зроблено висновок по застосуванню статті 1190 ЦК України та вказано, що особи, які спільно заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

За обставинами цієї справи не встановлено факту заподіяння позивачу шкоди спільними діями відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ГУ НП в Київській області, відтак належним відповідачем є лише ГУ НП в Київській області, посадові особи підпорядкованого Головному управлінню Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області допустили протиправну поведінку в межах кримінального провадження, внаслідок чого позивачу заподіяно майнову шкоду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року зазначено, що:

«Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що:

за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі;

зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди;

у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини;

завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи;

гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості;

по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 372/2085/16-ц (провадження № 61-18385св19) зазначено, що:

«під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди».

Оскільки позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди, то в задоволенні цих позовних вимог слід відмовити.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 зроблено висновок, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи, реалізуючи всі процесуальні права відповідача.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку».

У справі, що переглядається, позивачем вірно визначено орган, через який держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки у спірних правовідносинах - ГУ НП в Київській області, однак невірно визначено спосіб задоволення позовних вимог - стягнення шкоди безпосередньо з цього органу, а не з держави. Відтак, у резолютивній частині рішення слід зазначити, що суму шкоди підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь позивача.

Щодо позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

У справі, що переглядається, надаючи оцінку поданим відповідачами ОСОБА_2 та ГУ НП в Київській області заявах про застосування наслідків спливу позовної давності, апеляційний суд установив, що про неможливість виконання ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2017 року (справа № 357/11581/16-к), якою зобов`язано Білоцерківський відділ поліції ГУНП в Київській області та прокурора Білоцерківської місцевої прокуратури Матерніцьку А.С. вчинити дії по поверненню автомобіля марки SKODA OCTAVIA TOUR, д.н.з. НОМЕР_4, та ключів від замка запалення автомобіля власнику ОСОБА_1 чи його представнику Степанкову Миколі Вікторовичу, а також про те, хто безпосередньо не виконав (неналежним чином) виконав вимоги цієї ухвали, позивач дізнався з листа прокурора Білоцерківської місцевої прокуратури А.Матерніцької від 30 березня 2020 року № 33-719вих.20.

За таких обставин, колегія суддів вважає помилковим висновок місцевого суду про те, що перебіг строку позовної давності почався не з цього моменту, а з моменту вилучення автомобіля у позивача працівниками поліції, яке мало місце 20 грудня 2016 року.

У цьому зв'язку, враховуючи, що вказаний позов подано 10 червня 2020 року, підстав стверджувати про пропуску позивачем строку позовної давності, немає.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов'язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 30 серпня 2021 року- скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 125 000.00 грн. на відшкодування майнової шкоди.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 27.06.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк