ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 червня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/1295/21

Головуючий у першій інстанції Майборода С. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/596/22

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

сторони: позивач Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна»

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 28 грудня 2021 року (місце ухвалення м. Чернігів, дата складання повного тексту рішення 31.12.2021) у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 ПрАТ «СК «Універсальна» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.05.2018 в м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Фольксваген», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Рено», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 . На підставі договору добровільного страхування наземного транспортного засобу № 3003/290/000132 від 18.04.2018 автомобіль «Рено» був застрахований у ПАТ «СК «Універсальна».

Як вказує позивач, постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.06.2018 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Зазначає, що ПрАТ «СК «Універсальна» на підставі розрахунку суми страхового відшкодування, рахунку СТО та інших зібраних по справі документів було розраховано та виплачено страхове відшкодування у розмірі 82340,05 грн на рахунок СТО, що підтверджується платіжним дорученням № 148732 від 06.07.2018.

Тому вважає, що позивач виконав свої зобов`язання перед страхувальником згідно умов договору, тому на підставі ст. 993, 1188 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» відповідачу надіслано письмову претензію щодо необхідності виплатити грошові кошти.

У позові ПрАТ «СК «Універсальна» просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму виплаченого страхового відшкодування у розмірі 82340,05 грн та понесені судові витрати.

Рішенням Чернігівського районного суду від 28.12.2021в задоволенні позовних вимог ПрАТ «СК «Універсальна» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що у даній справі виникли правовідносини суброгації, які регулюються ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», а тому строк позовної давності обчислюється з моменту дорожньо-транспортної пригоди. За висновком суду, оскільки дорожньо-транспортна пригода сталась 29.05.2018, строк позовної давності закінчився 29.05.2019, а з позовом ПрАТ «СК «Універсальна» звернулось 31.05.2021. Тому, враховуючи положення ст. 267 ЦК України та правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ПрАТ «СК «Універсальна» Ситник О.А. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Чернігівського районного суду від 28.12.2021 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги при ухваленні рішення судом першої інстанції неправильної застосовані норми процесуального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, заявник посилається, що строк позовної давності для звернення з позовною заявою закінчився 29.05.2021 і вказаний строк припав на вихідний день (суботу), тому позивачем було надіслано позовну заяву засобами поштового зв`язку в перший робочий день 31.05.2021, тобто в межах строку позовної давності згідно приписів ч. 6 ст. 124 ЦПК України.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Рішко Н.І. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ПрАТ «СК «Універсальна», а рішення Чернігівського районного суду від 28.12.2021 залишити без змін. В обґрунтування посилається, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіля «RENAULTDOKKER», д.н.з. НОМЕР_2 , є ТОВ «ВІЕЙБІ ЛІЗИНГ», а також відповідно до страхового сертифікату до договору добровільного страхування наземного транспортного засобу від 18.04.2018 страхувальником вказаного транспортного засобу є ТОВ «ВІЕЙБІ ЛІЗИНГ». Проте, згідно платіжного доручення від 06.07.2018 отримувачем страхового відшкодування є ТОВ «Девелопмент Макс ЛЛС», тому вважає, що відсутня правова підстава для перерахування страхового відшкодування на користь ТОВ «Девелопмент Макс ЛЛС», а не власника та вигодо набувача - ТОВ «ВІЕЙБІ ЛІЗИНГ». Також зазначає, що позивачем не доведено належними доказами підстави щодо відшкодування шкоди в порядку ст. 993 ЦК України та розмір завданого збитку при настанні страхового випадку. На переконання заявника, наявні в матеріалах справи рахунок-фактура від 16.06.2018 та акт виконаних робіт від 28.08.2018, які видані ТОВ «Девелопмент Макс ЛЛС», не є належними доказами розміру шкоди яка підлягала відшкодуванню. Крім того, посилається, що позивачем був пропущений строк позовної давності, оскільки в даному випадку виникли відносини суброгації, які регулюються ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування». Тому позовна давність має відраховуватись з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди і в даному випадку загальна позовна давність спливає 29.05.2021, а позовна заява була подана 31.05.2021.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3,4 ч. 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 29.05.2018 о 07 год 30 хв, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_1 на проспекті Броварському 20 в м. Києві не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з транспортним засобом «Nissan», д.н.з. НОМЕР_3 , який в свою чергу здійснив зіткнення з «Renault», д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався попереду. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.06.2018 з урахуванням постанови Дніпроського районного суду від 27.07.2018 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 340 грн на користь держави (а.с. 8, 9).

За матеріалами справи, згідно до страхового сертифікату договору добровільного страхування наземного транспорту № 3003/290/000132 від 18.04.2018, укладеного між ПрАТ «СК «Універсальна» та ТОВ «ВіЕйБі Лізинг», та заяви на добровільне страхування наземного транспорту, автомобіль «Renault Dokker», д.н.з. НОМЕР_2 , застраховано у ПрАТ «СК «Універсальна», строк дії договору становив з 18.04.2018 до 17.04.2019 (а.с. 5, 6).

Як убачається з матеріалів справи, 06.06.2018 ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» звернулось із заявою на ім`я голови правління ПАТ «СК «Універсальна» про сплату страхового відшкодування згідно договору добровільного страхування наземного транспорту № 3003/290/000132 від 18.04.2018 (а.с. 10).

06.07.2018 на підставі рахунку-фактур ТОВ «Прайд-Авто» № W від 16.06.2018 (а.с. 13), акту виконаних робіт від 28.08.2018 (14) та відповідно до страхового акта № 41101/1 (а.с. 16) ПАТ «СК «Універсальна» сплатило на користь ДВ ТОВ «Девелопмент Макс ЛЛС» суму страхового відшкодування у розмірі 82340,05 грн, що підтверджується копією платіжного доручення № 148732 (а.с. 17).

25.02.2019 ОСОБА_1 направлено вимогу ПрАТ «СК «Універсальна» про сплату суми боргу у розмірі 82340,05 грн, проте відповідачем сума страхового відшкодування не виплачена (а.с.18).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у даній справі виникли правовідносини суброгації, які регулюються ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», а тому строк позовної давності обчислюється з моменту дорожньо-транспортної пригоди. За висновком суду, оскільки дорожньо-транспортна пригода сталась 29.05.2018, строк позовної давності закінчився 29.05.2019, а з позовом ПрАТ «СК «Універсальна» звернулось 31.05.2021. Тому, враховуючи положення ст. 267 ЦК України та правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності.

Однак, апеляційний суд не може погодитись з такими висновками районного суду через невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи.

Згідно зі статтями 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Такий перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією.

Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

Натомість регрес - це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою.

Суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування». Право регресу регулюється частиною першою статті 1191 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) у пунктах 68-70 зроблено такий висновок, що стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Отже, відносини між ПрАТ «СК «Універсальна» та ОСОБА_1 у цій справі регулюються правилами ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування».

Тому, враховуючи викладене, правильним є висновок суду першої інстанції, що правовідносини, які виникли між сторонами є суброгацією.

Проте, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ПрАТ «СК «Універсальна» у зв`язку з пропуском строку позовної давності, з огляду на таке.

Апеляційний суд враховує, що моментом початку позовної давності для регресної вимоги з огляду на положення частини шостої статті 261 ЦК України страховика є день виконання основного зобов`язання і фактично день припинення цього зобов`язання належним виконанням - день проведення страховиком виплати страхового відшкодування третій особі (потерпілому в деліктному зобов`язанні) (висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 у справі № 6-2806цс16).

У той час як згідно положення статті 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. При суброгації деліктне зобов`язання не припиняється, змінюється лише одна і сторін такого зобов`язання - кредитор (аналогічної позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17).

Тому у разі суброгації перебіг строку позовної давності, починається від дня настання страхового випадку, оскільки при переході права вимоги, до страховика переходять усі права, які мав страхувальник, зокрема це стосується і права на подання позову, у тому числі щодо часу виникнення права на позов - з моменту ДТП в результаті якого заподіяно шкоду (висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28.02.2018 у справі 521/16989/13-ц).

Отже при суброгації строк позовної давності обчислюється з моменту ДТП, а при регресі - з моменту здійснення відповідної виплати страхового відшкодування (аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 199/1848/16, від 27.12.2018 у справі № 373/2348/16-ц, від 10.01.2019 у справі № 200/13392/13-ц).

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч. 1, ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 2 ст. 255 ЦК України передбачено, що письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв`язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

Згідно до ч. 6 ст. 124 ЦПК України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Як убачається з матеріалів справи, з позовом ПрАТ «СК «Універсальна» звернулось 31.05.2021, що підтверджується штемпелем поштового відділення на поштовому конверті (а.с. 19), враховуючи, що останній день для звернення до суду, 29.05.2021, припадав на вихідний день і позовна заява позивачем була подана засобами поштового зв`язку у перший робочий день після вихідного.

Тому колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про дотримання позивачем трирічного строку, встановленого ст. 257 ЦК України, оскільки дорожньо-транспортна пригода відбулась 29.05.2018, а позовна заява подана у вставлені законом строки.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 виплаченого страхового відшкодування у розмірі 82340,05 грн на користь ПрАТ «СК «Універсальна», апеляційний суд враховує наступне.

Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За змістом частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, а позивач доводить інші обов`язкові складові цивільно-правової відповідальності, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправність поведінки; в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За вимогами частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Отже, закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Встановлено, що постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.06.2018 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Згідно із ч.6 ст.82 ЦПК України постанова суду у справі по адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою.

Отже, вказаною постановою суду встановлено вину ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення за частиною четвертою статті 124 КУпАП, як порушення учасником дорожнього руху Правил дорожнього руху, що спричинило ДТП.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Тобто, за загальним правилом, з урахуванням статті 1192 ЦК України, розмір шкоди встановлюється на підставі проведених досліджень, що дозволяють визначити розмір реальних збитків. Такі дослідження надають фактичний або прогнозований висновок (залежить, зокрема, від часу та місця виконання робіт, вартості деталей).

Матеріалами справи підтверджено, що позовні вимоги заявлено, виходячи з фактичних витрат, що були здійснені для відновлення транспортного засобу, сума яких складає 82340,05 грн згідно рахунку-фактури № W від 16.06.2018 та акту виконаних робіт № W від 28.08.2018.

Доводи, викладені у відзиві представником ОСОБА_1 адвокатом Рішко Н.І., в частині незгоди з розрахунком розміру шкоди та в частині не надання позивачем доказів сплати страхового відшкодування саме застрахованій особі (вигодо набувачу) є необґрунтованими, враховуючи наступне.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 5-6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

Проте, розмір визначених позивачем збитків належними і допустимими документальними доказами не спростований, не надано і суду апеляційної інстанції посилання на наявність доказів, які спростовують розмір майнової шкоди на підставі рахунку-фактури № W від 16.06.2018 та акту виконаних робіт № W від 28.08.2018. Матеріали справи не містять інших доказів на підтвердження обставин, на які посилається заявник у відзиві на апеляційну скаргу, а саме факт сплати страхового відшкодування на користь застрахованої особи (вигодонабувача) ТОВ «ВІЕЙБІ ЛІЗИНГ», тобто на підтвердження обставин, з якими обґрунтовує відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником пошкодженого в результаті ДТП автомобіля є ТОВ «ВІЕЙБІ ЛІЗИНГ».

Згідно копії страхового сертифікату № 3003/290/000132 до договору № 3003/390/000001 добровільного страхування наземного транспорту від 18.04.2018 страхувальником (вигодонабувачем) є ТОВ «ВІЕЙБІ ЛІЗИНГ», а лізингоотримувачем є ТОВ «Прайд-Авто».

За рахунком-фактурою № W від 16.06.2018 та актом виконаних робіт № W від 28.08.2018 замовником та платником ремонтних робіт є ТОВ «Прайд-Авто», а виконавцем є ДП ТОВ «Девелопмент Макс ЛЛС» Автострой Чернігів».

Тому згідно копії платіжного доручення № 148732 від 06.07.2018 ПрАТ «СК «Універсальна» було перераховано страхове відшкодування на підставі рахунку-факту та акту виконаних робіт 82340,05 грн ДП ТОВ «Девелопмент Макс ЛЛС» як виконавцю ремонтних робіт пошкодженого автомобіля на замовлення власника ТОВ «ВІЕЙБІ ЛІЗИНГ».

Таким чином, є спростованими доводи, викладені у відзиві, щодо не надання позивачем доказів сплати страхового відшкодування саме застрахованій особі (вигодонабувачу).

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПрАТ «СК «Універсальна» підлягає задоволенню, а рішення Чернігівського районного суду від 28.12.2021 підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Універсальна» відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті ДТП в розмірі 82340,05 грн.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України , якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача в разі задоволення позову.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою ПрАТ «СК «Універсальна» судовий збір сплачений у розмірі 3405 грн.

За результатами апеляційного перегляду справи апеляційну скаргу було задоволено, рішення суду було скасовано та ухвалене нове судове рішення про задоволення позовних вимог, а тому з відповідача ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Універсальна» підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3405 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» задовольнити.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 28 грудня 2021 року скасувати.

Позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» (юридична адреса: бул. Л. Українки, 9, м. Київ; ) суму виплаченого страхового відшкодування у розмірі 82340 (вісімдесят дві тисячі триста сорок) грн 05 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» судовий збір у розмірі 3405 грн за апеляційний розгляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 23.06.2022.

Головуючий Судді: