Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.06.2022 Справа №607/10080/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Сливки Л.М.

за участі секретаря судового засідання Бублінської О.Ю.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державна казначейська служба України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 пред`явила до суду позов до відповідача Держави Україна в особі Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), у якому просить визнати протиправною бездіяльність Держави Україна в особі посадових осіб Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо невиконання виконавчого листа №1915/2451/12 виданого Тернопільським міськрайонним судом; стягнути на користь ОСОБА_1 з Держава Україна в особі Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України 75 000 гривень моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вироком Тернопільського міськрайонного суду від 14 червня 2011 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочинів передбачених ч. 1 ст. 296., ч. 1 ст. 122 та ч. 1 ст. 115 КК України, тобто у хуліганстві, нанесені умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження та у вбивстві сина позивачки ОСОБА_3 . Цим же вироком задоволено цивільний позов ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_2 в сумі 120 000 гривень. У 2012 році. ОСОБА_1 подала на виконання до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області виконавчий лист виданий Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_2 на її користь моральної шкоди у розмірі 120 000 гривень. Тернопільським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області було відкрито виконавче провадження № 47649490. Тривалий час виконавче провадження №47649490 перебувала у різних державних виконавців, які постійно повідомляли ОСОБА_1 про те, що стягнути грошові кошти з ОСОБА_2 неможливо, оскільки він перебуває у місцях позбавлення волі, не працює та не отримує ніяких коштів. У квітні 2021 року на адвокатський запит, позивач отримала відповідь від відповідача про те, що згідно перевірки бази АСВП виконавче провадження про стягнення боргу з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 за виконавчим листом № 1915/2451/12 від 26 липня 2013 року на виконанні у відділі не перебуває, а втрачене. Таким чином, починаючи з 2013 року посадові особи відповідача вводили позивача в оману щодо неможливості здійснення стягнення за виконавчим листом, хоча насправді виконавче провадження було втрачене. Отже посадовими особами державного органу позивачу завдано позивачці моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, які ОСОБА_1 зазнає внаслідок довготривалого невиконання судового рішення, грубого порушення вимог законодавства посадовими особами державної виконавчої служби спричинених протиправною бездіяльністю, оскільки вони не забезпечили своєчасного, належного та повного виконання рішення суду протягом дев`яти років, що впливає на глибину моральних страждань і нервових переживань, а також загального важкого психологічного і морального стану внаслідок втрати єдиного сина, що призвело до суттєвих і незворотних змін у житті. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. За приписами ч. 1 ст. 18 Закону державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно з частиною восьмою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника. Разом з тим, починаючи з 2013 року Державою Україна в особі Державної виконавчої служби, її структурного підрозділу не проведено жодної виконавчої дії спрямованої на виконання рішення суду щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 120 000 гривень. За вказаних обставин просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 червня 2021 року (головуюча суддя Грицай К.М.) відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Від відповідача Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) надійшов до суду відзив на позов, у якому заперечують проти викладених у позові обставин. В обґрунтування своїх доводів вказують на те, що згідно бази АСВП виконавче провадження №38261869 згідно виконавчого листа №1-93/11 від 30.01.2012 року виданого Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 120000 гривень моральної шкоди перебувало на примусовому виконанні у Другому відділі державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції. 16 грудня 2014 року, керуючись п.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку із відсутністю у боржника майна на яке можна звернути стягнення. Згідно п.11 наказу Міністерства юстиції України Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах, державної виконавчої служби та приватними виконавцями від 07 червня 2017 року строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік. Постанова про закінчення виконавчого провадження №38261869 винесена 16 грудня 2014 року, отже надати підтверджуючі документи, щодо надсилання рекомендованим листом постанови про закінчення виконавчого провадження та виконавчого документу на адресу стягувача чи отримання даних документів стягувачем наручно неможливо, скільки строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби закінчився. В порядку ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем 22.02.2021 року вчинено подання про видачу дублікату виконавчого листа 1-93/11 від 30.01.2012 року, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 120000 гривень моральної шкоди перебувало на примусовому виконанні у Другому відділі державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції. У своїй скарзі скаржник зазначає виконавче провадження №47649490 відкрите Тернопільським міським відділом ДВС ГТУЮ у ТО. Згідно перевірки бази АСВП виконавче провадження №47649490 згідно виконавчого листа №1-93/11 від 30.01.2012 виданого Тернопільським міськрайонним судом перебувало на виконанні у Тернопільському міському відділі ДВС ГТУЮ у ТО починаючи з 27 травня 2015 року, про що винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. Отже, ОСОБА_1 ввела в оману представників державної виконавчої служби вказуючи у своїй заяві про неотримання виконавчого листа №1-93/11 від 30.01.2012 виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області та постанови про закінчення виконавчого провадження №38261869 винесеної 16 грудня 2014 року. 25 травня 2015 року на адресу Тернопільського міського відділу ДВС ГТУЮ у ТО надійшла заява ОСОБА_1 про прийняття до примусового виконання виконавчого листа №1-93/11 від 30.01.2012 виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області. 20 листопада 2018 року, державним виконавцем винесено постанову про передачу виконавчого провадження до Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області за адміністративно-територіальною підвідомчістю, оскільки згідно заяви стягувача яка надійшла на адресу відділу від 05 листопада 2018 року, боржник перебуває на виправних роботах, за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно перевірки бази АСВП виконавче провадженні згідно виконавчого листа № 1-93/11 від 30.01.2012 виданого Тернопільським міськрайонним судом в жодному відділі ДВС не перебуває, тому можна вважати, що виконавчий документ втрачений. Хоча ОСОБА_1 було відомо про повторне пред`явлення виконавчого листа №1-93/11 від 30.01.2012 виданого Тернопільським міськрайонним судом до Тернопільського міського відділу ДВС в ТО, та нею була написана заява 27.05.2015 про примусове виконання рішення суду, а також заява 20.11.2018 року про передачу виконавчого провадження до іншого органу ДВС, нею свідомо введено в оману орган державної виконавчої служби заявою від 03 лютого 2021 року про неотримання виконавчого листа та постанови про закінчення виконавчого провадження від 16 грудня 2014 року. З вище наведеного випливає, що ОСОБА_1 завідомо надає неправдиву інформацію, щоб в подальшому незаконним шляхом звернутися до суду для отримання неправомірної грошової вигоди. Також, не відповідають дійсності доводи ОСОБА_1 про те, що органи ДВС вводили її в оману про неможливість стягувати кошти, починаючи з 2013 до 2021 років, а насправді виконавче провадження було втрачено. Крім цього ОСОБА_1 не довела, яким чином її вводили в оману органи ДВС, оскільки нею були надані двічі заяви про примусове виконання та передачу матеріалів виконавчого провадження. ОСОБА_1 посилається на довготривале невиконання судового рішення, грубе порушення законодавства, що призвело до завдання їй моральної шкоди в розмірі 75 000 гривень. Однак, визначений розмір моральної шкоди не підтверджений жодними належними та допустимими доказами. За вказаних обставин просили відмовити у задоволенні заявлених вимог у повному обсязі.

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Пньов П.О. подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що відповідач вводить як суд, так і сторону позивача в оману щодо неможливості надання підтверджуючих документів про направлення рекомендованим листом постанови про закінчення виконавчого провадження №38261869 від 16 грудня 2014 року посилаючись на Наказ №1829/5 МЮУ «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» від 07 червня 2017 року. Тобто відповідач посилається на Наказ, який станом на 16.12.2014 року не існував. Натомість, виходячи п. 2, п.3 Розділу XI вказаного Наказу МЮУ строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, станови три роки. Обчислення строків зберігання документів проводиться з 01 січня року, наступного за роком завершення їх діловодством. За приписами п. 4 Розділу XI Наказу № 1829/5 МЮУ справи (документи), які підлягають знищенню, включаються до акта про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду. Отже, відповідач щонайменше на підтвердження свого обгрунтування має надати акт про таке знищення. При цьому сторона позивача стверджує, що жодної постанови про закриття виконавчого провадження від 16 грудня 2014 року та виконавчий лист віл ніколи не отримувала. Щодо номерів виконавчих проваджень, то сторона позивача може пояснити наступне. Після звернення ОСОБА_1 у 2012 році до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління Тернопільській області із виконавчим листом про стягнення з ОСОБА_2 боргу, позивач не знала ні номеру виконавчого листа, ні номеру виконавчого провадження. Номер виконавчого провадження №47649490 на дату подання позовної заяви був отриманий із Автоматизованої системи виконавчих проваджень і інших виконавчих проваджень щодо ОСОБА_2 вказана система не містить. Отже, аргументи відповідача про те. що позивач ввів в оману представників д виконавчої служби про те, що ним не отримувався виконавчий лист та постанови про виконавчого провадження не відповідає дійсності. Більше того, як стверджує відповідач 20 листопада 2018 року державним виконавцем винесено постанову про передачу виконавчого провадження до Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби за заявою стягувача. Тоді, з урахуванням вимог Наказу № 1829/5 МЮУ «Про затвердження Правил діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» виконавче провадження, в межах якого виносилась ця постанова про передачу виконавчого провадження, не може бути знищеним, оскільки ще не пройшло три роки, навіть роки навіть з моменту винесення вказаної постанови.

01 жовтня 2021 року судом замінено відповідача із Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на Відділ державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті, про що постановлено ухвалу, занесену до протоколу судового засідання.

10 листопада 2021 року матеріали даної цивільної справи прийнято до провадження головуючої судді Сливка Л.М., у зв`язку із перебуванням головуючої судді Грицай К.М. у відпустці.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 травня 2022 року залучити до участі у даній цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державну казначейську службу України.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, однак її представник адвокат Пньов П.О. попередньо подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, згідно якої позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі.

Від представника Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Савчук А.О. надійшла до суду заява про розгляд справи за її відсутності, у якій просить відмовити у задоволенні позову, з підстав, викладених у відзиві на позов.

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державна казначейська служба України надійшла до суду заява про розгляд справи за відсутності їх представника, при ухваленні рішення покладаються на розсуд суду.

Судом установлено:

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 червня 2011 року у справі №1-93/11 ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 296, ч. 1 ст. 122 та ч. 1 ст. 115 КК України і призначено покарання: за ч. 1 ст. 296 КК України п`ять років обмеження волі; за ч. 1 ст. 122 КК України три роки позбавлення волі; за ч. 1 ст. 115 КК України дванадцять років шість місяців позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_2 призначено покарання дванадцять років шість місяців позбавлення волі. Цивільний позов ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди задоволено повністю та стягнено в її користь із засудженого ОСОБА_2 120 000 гривень.

На виконання вказаного вироку суду 30 січня 2012 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області було видано виконавчий лист №1-93/11.

Як убачається із витягу виконавчих проваджень ВП спецпідрозділ, 05 червня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №38261869 з примусового виконання виконавчого листа №1-93/11; 16 грудня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна); строк повторного пред`явлення 17 грудня 2015 року.

27 травня 2015 року державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №47649490 з примусового виконання виконавчого листа №1-93/11, виданого 30 січня 2012 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 120 000 гривень моральної шкоди.

Постановою про передачу виконавчого провадження ВП №47649490, винесеною 20 листопада 2018 року державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, виконавчий лист №1-93/11, виданий 30 січня 2012 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, яким стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 120 000 гривень передано до Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

Як убачається із вказаної постанови державного виконавця, згідно заяви стягувача, яка надійшла на адресу відділу від 05 листопада 2018 року боржник перебуває на виправних роботах за адресою: АДРЕСА_1 , що належить до територіальної підвідомчості Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

Згідно відповіді Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від квітня 2020 року за №23010 на адвокатський запит, представнику позивачки адвокату Пньову П.О. повідомлено про те, що згідно перевірки бази АСВП виконавче провадження про стягнення боргу із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 за виконавчим листом №1915/2451/12 від 26 липня 2013 року на виконанні у відділі не перебуває, а втрачене. 22 лютого 2021 року державним виконавцем в порядку ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» вчинено подання про видачу дубліката виконавчого листа №1915/2451/12 від 26 липня 2013 року.

Як убачається із Довідки Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) №10306 від 22 лютого 2021 року, виконавчий лист №1-93/11, виданий Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 120 000 гривень моральної шкоди в жодному відділі ДВС на примусовому виконанні не перебуває, а втрачений.

Згідно ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Судом встановлено, що позивач, який є стягувачем у виконавчому провадженні, фактично оскаржує бездіяльність та рішення державного виконавця в ході проведення виконавчих дій, у тому числі повернення виконавчого документа стягувачу, в зв`язку з чим суд приходить до висновку про те, що позивач обрав не вірний спосіб захисту своїх прав, оскільки в даному випадку законом передбачає інший порядок, а саме: оскарження стягувачем рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

В обґрунтування позовних вимог про стягнення моральної шкоди, позивачка покликається на ст. ст. 23, 1173 ЦК України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Позивачка просить стягнути із відповідача моральну шкоду, завдану протиправною бездіяльністю посадових осіб Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Відповідно до вимог ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З огляду на те, що звернувшись із позовом про оскарження бездіяльності державних виконавців, в порядку цивільного судочинства у загальному позовному провадженні, позивачка обрала невірний спосіб захисту своїх прав, враховуючи, що, протиправність дій державного виконавця, на даний час, не встановлена ухвалою суду у спосіб визначений законом, а саме: оскарження стягувачем рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, та оскільки позивачкою не надано доказів на підтвердження факту заподіяних їй бездіяльністю державних виконавців моральних страждань, або втрат немайнового характеру, суд доходить висновку, про відсутність визначених законом підстав для стягнення із Держава Україна на користь позивачки 75 000 гривень моральної шкоди.

За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 258, 259, 264, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державна казначейська служба України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду.

Дата складення повного тексту рішення суду 13 червня 2022 року.

Реквізити учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , зареєстрована адреса місця проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: Держава Україна в особі Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), адреса місцезнаходження вул. Князя Острозького, 14, м. Тернопіль, .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державна казначейська служба України, адреса місцезнаходження вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 37567646.

Головуючий суддяЛ. М. Сливка