ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/240/22Головуючий по 1 інстанції
Справа № 709/715/21 Категорія: 314000000 Левченко В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Василенко Л.І., Бородійчука В.Г.

За участю секретаря Захарченко А.Д.

учасники справи:

позивач Іркліївська сільська рада;

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Недоступ Д.М.;

особа, яка подає апеляційну скаргу Іркліївська сільська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси апеляційну скаргу Іркліївської сільської ради на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 02 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Левченка В.В. у залі № 1 Чорнобаївського районного суду Черкаської області 02.11.2021 року, о 12 год. 25 хв., повний текст рішення складений 05.11.2021 року, у справі за позовом Іркліївської сільської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Недоступ Дмитро Миколайович про зняття арешту з нерухомого майна, -

в с т а н о в и в :

09.06.2021 року Іркліївська сільська рада звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Недоступ Д.М. про зняття арешту з нерухомого майна.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що Іркліївська сільська рада прийняла рішення, згідно до якого за заявою ОСОБА_1 , припинено право постійного користування земельною ділянкою наданою йому для ведення селянського (фермерського) господарства, а також вилучено вказану земельну ділянку з постійного користування ОСОБА_1 та доручено зареєструвати право припинення користування на земельну ділянку в органі, що має право здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Однак зареєструвати таке право виявилося неможливим, оскільки постановою приватного виконавця накладено арешт на майнове право ОСОБА_1 , а саме: права постійного користування земельною ділянкою у виконавчому провадженні № 56019290 та заборонено вносити будь-які зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, пов`язане із зміною орендаря (користувача) земельних ділянок до надходження постанови виконавця про зняття арешту з майна боржника або про закінчення виконавчого провадження.

Іркліївська сільська рада вважає, що приватний виконавець, приймаючи рішення про накладення арешту на майнове право, порушив вимоги матеріального права, оскільки мав би накласти арешт на доходи, які б отримав ОСОБА_1 від користування земельною ділянкою.

Позивач посилається, що арешт майна виконавець повинен застосовувати лише щодо майна, яке належить боржнику.

Про порушене право позивач дізнався з відповіді державного реєстратора та звернувся зі скаргою до Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (ділі - ГТУЮ у Черкаській області) щодо перевірки законності накладеної постанови про арешт.

На підставі викладеного, посилаючись на приписи законодавства, практику Верховного Суду Іркліївська сільська рада просить поновити строк на оскарження постанови про арешт майна та скасувати арешт майнового права ОСОБА_1 , а саме: права постійного користування земельною ділянкою накладеного вказаною постановою.

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 02 листопада 2021 року в задоволенні позову Іркліївської сільської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Недоступ Дмитро Миколайович, про зняття арешту з нерухомого майна - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Іркліївська сільська рада оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказується, що позивач вірно обрав спосіб захисту порушених прав, звернувшись до суду фактично із негаторним позовом, оскільки позивач усував перешкоду у законному володінні земельною ділянкою.

Скаржник вважає, висновок суду першої інстанції про те, що арешт накладено після набуття у власність позивачем зазначеної земельної ділянки є таким, що не відповідає вимогам закону.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на підставі належних та допустимих доказів, приналежність арештованого майна на праві власності позивачу та відсутність оспорювання або невизнання такого права, можливо дійти лише до того, що відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа вправі звернутися до суду з позовом як про визнання права власності на майно, на яке накладено арешт і зняття з нього арешту, так і з позовом лише про зняття з такого майна арешту.

Скаржник зазначає, що в даному випадку позивачем доведено, що він є власником спірного майна, а отже, порушуються права на володіння, користування та розпорядження своєю власністю, у зв`язку з чим заявлена вимога про зняття арешту із зазначеного майна ґрунтується на законі.

Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку , оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, заявлені вимоги є обґрунтованими та потребують захисту шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги є заснованими на законі.

Скаржник вказує, що судом першої інстанції взагалі не було враховано незаконність накладеного арешту, оскільки за аналогією, до правовідносин які виникли потрібно застосовувати, висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 904/968/18, де визначено, що при застосуванні ч. 5 ст. 93 та ч. 2 ст. 135 ЗК України у процедурі виконання судового рішення про стягнення заборгованості щодо боржника-орендаря, межі оборотоздатності прав оренди земельної ділянки, як об`єкта стягнення у виконавчому провадженні, слід встановлювати залежно від змісту прав орендаря за договором оренди, а не прав власника такої земельної ділянки.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про те, що застосування виконавцем такого заходу примусового виконання рішень, як звернення стягнення на право оренди земельної ділянки, можливе стосовно власника земельної ділянки (орендодавця), а також у тих випадках, коли право на таке відчуження щодо іншої, крім власника, особи, передбачено законом або договором (емфітевзіс, суперфіцій, заставодержатель права оренди земельної ділянки тощо), оскільки виконавець, виконуючи рішення, не може бути наділений більшими повноваженнями щодо майнових прав, ніж має щодо цих самих майнових прав сам боржник.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що так само і відсутнє право виконавця накладати арешт на майнові (речові) права (тобто на право оренди) і з приписів ст. 56 Закону № 1404-VIII, оскільки воно регулює питання арешту і вилучення тільки майна (коштів) боржника і не містить застереження, яке б дозволяло поширити цю норму на майнові (речові) права, як це зроблено, наприклад, у пункті 1 частини першої статті 10 Закону № 1404-VIII законодавець прирівнює майно і майнові права, на що вказує словосполучення «майно (майнові права) боржника».

Системний аналіз ст. 19 Конституції України, ст. 10,18, 56 Закону № 1404-VIII, ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» вказує на те, що виконавець не наділений правом накладання арешту на право постійного користування земельної ділянки боржника-орендаря, яке як майнове право є за змістом наведених вище законодавчих норм відмінним від майна (коштів) об`єктом цивільних прав та має обмежену оборотоздатність для боржника-землекористувача.

В апеляційній скарзі сільський голова Іркліївської сільської ради А. Писаренко просить скасувати рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 02 листопада 2021 року у справі № 709/715/21 про відмову у задоволенні позову повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити повністю заявлені вимоги.

09.02.2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві відповідач ОСОБА_2 зазначає, що порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності приватних виконавців, визначений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», також посилається на ст. 447 ЦПК України та п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», звертаючи увагу на право на звернення із скаргою до суду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві зазначає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав з посиланням на постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 року в справі № 826/12775/15, від 27.08.2019 року в справі № 911/1247/18.

Просить апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Від інших учасників справи на адресу Черкаського апеляційного суду відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

Згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

Сторони про дату, час, місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується даними судових повісток про вручення, що повернулись на адресу суду.

В судове засідання з?являвся лише представник позивача, інші учасники справи в судове засідання не з?явились. Заяв та клопотань про їх участь в судовому засіданні не надходило на адресу суду.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, який з?являвся в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги скаржника Іркліївської сільської ради, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача Іркліївської сільської ради про зняття арешту з нерухомого майна, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, прийшовши до висновку, що правильним способом захисту порушених прав позивача в даному випадку буде звернення до суду з позовом, а саме: про усунення з боку належного відповідача будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тобто негаторним позовом.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону, судом прийнято рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом, у передбачених цим Кодексом випадках.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, постановою приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Недоступа Д.М., від 16 листопада 2018 року у виконавчому провадженні № 56019290 накладено арешт на майнове право ОСОБА_1 , яке полягає в праві постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства загальною площею 28,89 га, кадастровий номер :05:000:5372, що знаходиться в адміністративних межах Іркліївської та Мельниківської сільських рад Чорнобаївського району Черкаської області.

Приватним виконавцем заборонено вносити будь-які зміни до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, пов`язаних зі зміною орендаря (користувача) земельних ділянок до надходження постанови виконавця про зняття арешту з майна боржника або про закінчення виконавчого провадження (а. с. 21).

Право ОСОБА_1 на постійне користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства загальною площею 28,89 га підтверджується Державним актом на право постійного користування землею від 10 січня 2001 року серії ЧР 8-97 (а. с. 23).

Згідно з копією інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 04 серпня 2020 року земельна ділянка для ведення фермерського господарства площею 28,89 га, кадастровий номер :05:000:5372 на праві комунальної власності з 21 листопада 2018 року належить позивачу (а. с. 24).

18 червня 2020 року позивач прийняв рішення № 35-19/VII «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою», згідно до якого, вирішив припинити відповідачу ОСОБА_1 право постійного користування вказаною земельною ділянкою та вилучити її з постійного користування відповідача ОСОБА_1 , зареєструвавши право припинення на земельну ділянку в органі, що має право здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно (а. с. 22).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся із заявою до державного реєстратора щодо проведення державної реєстрації припинення права постійного користування земельною ділянкою, однак у листі від 21 квітня 2021 року державний реєстратор повідомила, що провести державну реєстрацію вказаного речового права є неможливим, у зв`язку з накладенням арешту на підставі постанови третьої особи приватного виконавця, до того часу поки не буде припинений арешт (а. с. 33).

Позивач звертався 28 квітня 2021 року до ГТУЮ у Черкаській області зі зверненням «Про вжиття заходів» щодо перевірки законності винесеної третьою особою приватним виконавцем постанови про накладення арешту та вжиття третьою особою приватним виконавцем дій щодо зняття арешту з вказаної земельної ділянки (а. с. 34-35), однак матеріали справи будь-якої відповіді від ГТУЮ в Черкаській області не містять.

14 липня 2021 року позивач прийняв рішення № 11-39/VII «Про відмову в наданні дозволу на виготовлення проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів», згідно з яким відмовив третій особі ОСОБА_3 та третій особі ОСОБА_4 в наданні дозволу на виготовлення проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів орієнтовними площами по 2,0 га, в зв`язку з тим, що земельна ділянка перебуває в постійному користуванні відповідача ОСОБА_1 , право на яке зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 86-87).

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року у справі № 580/2516/21 позивачу відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом Іркліївської сільської ради до приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Недоступа Д.М. (третя особа-3) про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, з підстав підвідомчості спору господарському суду в порядку господарського судочинства (а. с. 28-29).

28 травня 2021 року ухвалою Господарського суду Черкаської області у справі

№ 925/644/21 позивачу також відмовлено у відкритті провадження за позовом Іркліївської сільської ради (позивач) до ОСОБА_1 ОСОБА_2 , приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Недоступа Д.М. про скасування арешту майнового права відповідача ОСОБА_1 на земельну ділянку та заборони внесення змін до державного реєстру речових прав, накладеного постановою про арешт майна у виконавчому провадженні, з підстав порушення суб`єктної юрисдикції, встановленої ГПК України для відповідного позову та вирішено, що спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства (а. с. 30-32).

В прохальній частині позовної заяви, позивач просить:позов задовольнити в повному обсязі. Поновити строк на оскарження постанови про арешт майна боржника (арешт майнових прав боржника) від 16.11.2018 року у виконавчому провадженні № 5601990, винесену приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Недоступом Д.М., згідно якої було накладено арешт на майнове право ОСОБА_1 , яке полягає в праві постійного користування земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:5372, загальною площею 28,89 гектарів, цільове призначення для ведення селянського (фермерського) господарства, яка знаходиться в адміністративних межахІркліївської сільської ради та Мельниківської сільської ради Чорнобаївського району, Черкаської області, яке виникло на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ЧР № 8-97 від 10.01.2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 25, у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 462 187, 30 грн., та заборонено вносити будь-які зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно пов`язаних зі зміною орендаря (користувача), земельних ділянок з вищезазначеними кадастровими номерами, до надходження постанови виконавця про зняття арешту з майна боржника або про закінчення виконавчого провадження.

Скасувати арешт майнового права ОСОБА_1 , яке полягає в праві постійного користування земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:5372, загальною площею 28,89 гектарів, цільове призначення для ведення селянського (фермерського) господарства, яка знаходиться в адміністративних межахІркліївської сільської ради та Мельниківської сільської ради Чорнобаївського району, Черкаської області, яке виникло на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ЧР № 8-97 від 10.01.2001 року та заборону внесення будь-яких змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно пов`язаних зі зміною орендаря (користувача), вказаної земельної ділянки, накладеного постановою про арешт майна боржника (арешт майнових прав боржника) від 16.11.2018 року у виконавчому провадженні № 56019290, приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Недоступом Дмитром Миколайовичем.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов?язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Саме на суд покладено обов?язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору; самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Дійсно, цілком незрозумілими та недоречними є посилання позивача в позовній заяві на розділ VII ЦПК України, а також прохання про поновлення строку на оскарження відповідної постанови, оскільки як вбачається з вимоги про скасування арешту, сама постанова не оскаржується, а позивачем ставиться питання про зняття арешту, який був накладений на її підставі.

Однак, із самого змісту вимоги позивача про зняття арешту вбачається, що позивач просить суд зняти саме арешт з нерухомого майна та не звертається до суду зі скаргою у порядку, передбаченого розділом VII ЦПК України, адже дійсно позивач не наділений таким правом, оскільки не є стороною виконавчого провадження.

Вказане прямо узгоджується з назвою позову: «Позовна заява про зняття арешту з нерухомого майна», який має правові посилання на ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Слід зазначити, що в апеляційній скарзі, позивач звертає окремо увагу на те, що обраний ним спосіб захисту, є вірним, та спрямований на реальних захист прав, оскільки єдиною перешкодою у користуванні, розпорядженні майном є накладений арешт.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, оскільки вимога про поновлення строку на оскарження постанови про арешт майна з посиланням у позові на розділ VII ЦПК України є неправильною юридичною кваліфікацією позивачем спірних правовідносин, а вимога про зняття арешту з нерухомого майна є ефективною для захисту конкретного порушеного права позивача.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Так як положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження 14-144цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частинами 1-3, 6 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов?язків власник зобов?язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника визначені у ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», однак такі підставі пов`язані з наявністю існування виконавчого провадження та перебування особи у статусі боржника.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що оскільки позивач Іркліївська сільська рада не є стороною відповідного виконавчого провадження, однак є власником земельної ділянки комунальної власності, то в даному випадку підлягає застосуванню норма ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», де зазначено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.

Виходячи з системного тлумачення вказаних вище норм і роз?яснення п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред?явлений власником.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 904/968/18 прийшла до висновку, що застосування виконавцем такого заходу примусового виконання рішень, як звернення стягнення на право оренди земельної ділянки, можливе стосовно власника земельної ділянки (орендодавця), а також у тих випадках, коли право на таке відчуження щодо іншої, крім власника, особи, передбачено законом або договором (емфітевзіс, суперфіцій, заставодержатель права оренди земельної ділянки тощо). Адже виконавець, виконуючи рішення, не може бути наділений більшими повноваженнями щодо майнових прав, ніж має щодо цих самих майнових прав сам боржник. Відтак, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що під час виконання рішення суду арештованими можуть бути лише ті майнові права, що належать боржнику, та які міг відчужити сам боржник, а кошти, виручені від їх продажу, спрямувати на погашення вимог стягувача до боржника у виконавчому провадженні.

У постанові Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 916/3108/17 зроблено висновок, що у разі виникнення спору належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно і зняття з нього арешту. Верховний Суд зазначив, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог у зв?язку з тим, що позивач не заявляє вимоги про право власності на майно, яке піддане арешту, а спору про право на майно зі стягувачами чи боржниками немає, що унеможливлює його захист в окремому позовному провадженні, - не засновані на правильному застосуванні положень ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" та порушують права позивача володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, а відтак, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України.

Отже, висновок суду першої інстанції про обрання позивачем невірного способу захисту майнових прав, колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованими, оскільки вказаний висновок не відповідає спеціальним нормам Закону та в цілому не узгоджуються зі способами захисту прав власника майна при його необґрунтованому арешті, передбаченими законодавством про виконавче провадження.

Згідно ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

У справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення. Водночас, у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Також, згідно рішення Європейського суду з прав людини, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення «Жоффр де ля Прадель проти Франції»). У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог, що визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Як вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (12-80гс20), держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав.

Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача.

Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з?ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Враховуючи вказане вище та встановлені фактичні обставини, слід дійти висновку, що, відмовляючи у позові Іркліївській сільській раді, суд першої інстанції не належним чином дослідив доводи позивача щодо порушення його прав та постановив рішення, яке суперечить вимогам закону, а тому підлягає скасуванню апеляційним судом з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та підлягають задоволенню колегією суддів в частині вимог скаржника щодо зняття арешту з нерухомого майна, оскільки спростовують хибні висновки районного суду щодо відмови у позові, а тому вимоги апеляційної скарги Іркліївської сільської ради про скасування рішення суду у зв?язку із порушенням вимог процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права підлягають задоволенню апеляційним судом.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Іркліївської сільської ради підлягає частковому задоволенню, а рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 02 листопада 2021 року у справі за позовом Іркліївської сільської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Недоступ Дмитро Миколайович про зняття арешту з нерухомого майна скасуванню у зв`язку з порушенням судом норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права згідно до вимог ст. 376 ЦПК України та прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та скасування арешту майного права ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Отже, судові витрати підлягають перерозподілу судом апеляційної інстанції.

Судом встановлено, а також підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що позивачем сплачено судовий збір за одну немайнову вимогу в суді першої інстанції та за подання апеляційної скарги, загалом 5675 грн.

Оскільки позовні вимоги Іркліївської сільської ради до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково, пропорційно задоволених вимог з останніх у солідарному порядку слід стягнути судові витрати у розмірі 1418 грн. 75 коп. з кожного.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Іркліївської сільської ради задовольнити частково.

Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 02 листопада 2021 року у справі за позовом Іркліївської сільської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Недоступ Дмитро Миколайович, про зняття арешту з нерухомого майна скасувати, прийняти нову постанову.

Позовні вимоги Іркліївської сільської ради задовольнити частково.

Скасувати арешт майнового права ОСОБА_1 , яке полягає в праві постійного користування земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:5372, загальною площею 28,89 гектарів, цільове призначення для ведення селянського (фермерського) господарства, яка знаходиться в адміністративних межахІркліївської сільської ради та Мельниківської сільської ради Чорнобаївського району, Черкаської області, яке виникло на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ЧР № 8-97 від 10.01.2001 року, накладеного постановою про арешт майна боржника (арешт майнових прав боржника) від 16.11.2018 року у виконавчому провадженні № 56019290, приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Недоступом Дмитром Миколайовичем.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Іркліївської сільської ради судові витрати за сплату судового збору в розмірі 1418 грн. 75 коп. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складення повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 10.06. 2022 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

Л.І. Василенко