Справа № 461/449/22 Головуючий у 1 інстанції: Мироненко Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/1382/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2022 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Решотою Володимиром Володимировичем, на рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2022 року (повний текст складено 23 травня 2022 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці Державної митної служби України, Державної казначейської служби України, третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

в січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з вказаним позовом, в якому просила стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служба України на її користь 104 184,00 грн майнової шкоди та 50 000,00 грн моральної шкоди заподіяної незаконними діями Львівської митниці.

Позов мотивовано тим, що позивачка разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 прямували з України до Туреччини на відпочинок через м. Стамбул. Під час проходження митного контролю на митному пості «Львів-аеропорт» Львівської митниці, ОСОБА_2 було переведено до спеціально відведеної кімнати для проведення огляду товарів, де було виявлено валютні цінності, а саме готівкові кошти в сумі 5 900,00 доларів США, 13 100,00 євро та 25 400 грн. За цим фактом виконуючим обов`язки начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Львів-аеропорт» Львівської митниці Дунасом Л.ІО. складено протокол про порушення митних правил. Постановою Галицького районного суду м. Львова провадження по справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за статтею 471 МК України закрито. Вказане рішення залишено в силі рішенням апеляційної інстанції. Через огляд товарів ОСОБА_2 та тривале складання протоколу про порушення митних правил позивач та її чоловік не встигли на рейс, та не полетіли на оплачений відпочинок до Туреччини. Внаслідок незаконних дій представників митниці, позивач зазнала душевних страждань, які виразились у її емоційному стресі, негативних емоціях, переживаннях з приводу складання протоколу про адміністративне правопорушенні щодо її чоловіка та неможливості реалізувати своє право на заздалегідь запланований та оплачений відпочинок.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2022 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

10 червня 2022 року ОСОБА_1 засобами поштового подала апеляційну скаргу на рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2022 року, підписану адвокатом Решотою Володимиром Володимировичем.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2022 року скасувати, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано преюдиційне рішення у справі про порушення митних правил, яким встановлено, що в діях чоловіка позивачки відсутній складу адміністративного правопорушення, і яке одночасно підтверджує факт протиправності дій посадових осіб митниці щодо складення протоколу відносно чоловіка позивачки. Судом першої інстанції невірно застосовано Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Суд першої інстанції дійшов помилкових висновків в частині неспричинення позивачці моральної шкоди, та невірно відхилив докази, надані нею на підтвердження розміру спричиненої майнової шкоди.

У червні 2022 року від Львівської митниці надійшов відзив на апеляційну скаргу, підписаний ОСОБА_3 , в якому міститься прохання апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований законністю та обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.

Від Державної казначейської служби України відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , від 17 травня 2008 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є одруженими.

Згідно договору № 4125 від 01 жовтня 2021 року, що укладений між ОСОБА_5 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДрімТревел», туроператор зобов`язувався відповідно до бронювання турагента, здійсненого за замовленням, надати комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов`язався на умовах цього договору прийняти та оплатити їх. До складу туристичного продукту за цим договором входять послуги відповідно до додатку № 1 до цього договору, що є невід`ємною частиною договору. Розділом 5 вказаного договору встановлено, що турист зобов`язаний дотримуватись вимог чинного законодавства України, щодо перетину Державного кордону України, а також прикордонних та митних правил: інших країн, через (до) які (яких) подорожує турист. Правила в`їзду до країни тимчасового перебування містяться у пам`ятці туриста, розміщеній на сайті туроператора. Турагент (туроператор) не несе відповідальність: за рішення (дії) прикордонних, митних, санепідеміологічних та інших офіційних служб/установ (в т.ч. аеропортів) країн з/до яких подорожує турист, щодо неможливості виїзду/в`їзду туриста з/на територію цих країн. У випадку конфлікту туриста з цими службами і невиконання договору з цієї причини,турист не має права вимагати повернення коштів. Будь-які компенсації туристу (замовнику) не виплачуються. Турист зобов`язаний відшкодувати турагенту витрати, понесені останнім: в зв`язку з такими рішеннями стосовно туриста.

Відповідно до додатка № 1 до договору № 4125 на туристичне обслуговування, ОСОБА_6 , здійснив бронювання готелю MarisBay 5* в м.Даламан, Туреччина. Позивачем надано до суду й копію ваучеру № 4125 від 29 грудня 2021 року.

В матеріалах справи містяться копії квитків на літак (рейс ТК 0442 (Lvov - Istanbul) 13 жовтня 2021 року; копії квитків на літак (рейс ТК 2564 (Istanbul - Dalaman) 13 жовтня 2021 року; копії посадкових квитків на літак (рейс ТК 044 2 (Lvov - Istanbul) 13 жовтня 2021 року; копії посадкових квитків на літак (рейс ТК 2564 (Istanbul -Dalaman) 13 жовтня 2021 року

З рахунку № 4125 від 06 жовтня 2021 року убачається, що ОСОБА_7 було сплачено туристичні послуги за межами України, на суму 104 184,00 грн. Вказане підтверджується й платіжними дорученнями № 9209246 від 11 жовтня 2021 року та № 9222773 від 12 жовтня 2021 року.

Згідно протоколу про порушення митних правил, №2009/20900/21, 13 жовтня 2021 року близько 09 години 30 хвилин, громадянин України ОСОБА_2 , прямував з України до Туреччини рейсом ТК0442 «Львів-Стамбул» по приватних справах, через митний пост «Львів-аеропорт» Львівської митниці, обравши формою проходження митного контролю смугу руху спрощеного митного контролю «Зелений коридор». Під час проведення додаткових заходів контролю спільно з працівниками відділу прикордонної служби «Львів» 7 Карпатського загону за інформацією СБУ від 24 вересня 2021 року, пасажира було переведено до спеціально відведеної кімнати огляду для проведення огляду товарів, де було виявлено валютні цінності, а саме готівкові кошти в сумі 5 350 доларів США, 11 950 євро та 25 400,00 грн, що підтверджується актом митного огляду № UA209020/2021/001197. Як стверджує митний орган, таким чином, ОСОБА_2 порушив встановлений Митним кодексом України порядок проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, тобто намагався перемістити валютні цінності з порушенням встановленого порядку визначеного чинним законодавством, чим вчинив правопорушення, передбачене статтею 471 МК України.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 16 листопада 2021 року, провадження по справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за статтею 471 Митного кодексу України закрито. Вилучені згідно протоколу про порушення митних правил № 2009/20900/21 від 13 жовтня 2021 року грошові кошти повернуто ОСОБА_2 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року, вищевказану постанову Галицького районного суду м. Львова залишено без змін.

З відповіді на адвокатський запит, що наданий ТзОВ «ДрімТревел», вбачається, що згідно наявної інформації, громадянин ОСОБА_2 не скористався послугами на туристичне обслуговування згідно з договором №4125 від 01 жовтня 2021 року. Також повідомлено, що послуги на туристичне обслугована були повністю оплачені дружиною ОСОБА_2 згідно з рахунком № 4125 від 06 жовтня 2021 року, що підтверджується платіжними дорученнями № 9209246 від 11 жовтня 2021 року та, № 9222773 від 12 жовтня 2021 року, а також ваучером № 4125 від 29 грудня 2021 року.

Сплачені ОСОБА_1 кошти в сумі 104 184,00 грн не було повернуто, оскільки, відповідно до пункту 4.1.2. Договору на туристичне обслуговування № 4125 від 01 жовтня 2021 року «У випадку відмови від виконання цього договору з будь-яких причин, турист зобов`язується відшкодувати туроператору витрати понесені у зв`язку з організацією конкретного туру. В разі ануляції туристом замовлених туристичних послуг з будь-яких причин або неможливості їх одержання внаслідок відмови консульською установою чи іншим повноважним органом держави відвідування у видачі візи туристу чи невидачі документів до початку подорожі консульський збір туристу не повертається, а турист зобов`язується сплати туроператору штрафні санкції. Отже, з огляду на те, що ОСОБА_1 повідомила про неможливість скористатися туристичними послугами в день початку подорожі (13 жовтня 2021 року), то згідно умов договору на туристичне обслуговування, на неї покладається штрафна санкція у розмірі 100% вартості турпродукту, що складає 104 184,00 грн.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Частинами першою та другою статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 22 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України).

Частиною другою статті 11 ЦК України визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності, зокрема обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Пунктом 1-1 статті 2 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

Згідно з пунктами 2 та 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові підлягають відшкодуванню (повертаються) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; та моральна шкода.

Під час розгляду справи судом першої інстанції не встановлено, що відносно позивачки складався протокол у справі про порушення митних правил або працівниками митниці у нею вилучалося будь-яке майно, як і не встановлено того, що вона затримувалася такими працівниками або щодо неї вчинялися інші дії, які би перешкоджали їй самостійно здійснити виліт 13 жовтня 2021 року.

Отже, норми Закону № 266/94-ВР не поширюються на спірні правовідносини сторін у справі і слід застосовувати загальні положення про відшкодування шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цього органу.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за незаконні дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності держави за неправомірні діяння посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року зазначено, що:

«Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що:

за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі;

зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди;

у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини;

завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи;

гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості;

по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2020 року у справі №372/2085/16-ц (провадження № 61-18385св19) зазначено, що:

«під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди».

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За обставинами цієї справи не встановлено факту заподіяння позивачці майнової та моральної шкоди, адже вона не була особою, на яку було складено протокол у справі про порушення митних правил, працівниками митниці не затримувалась, будь-яке майно у неї не вилучалось. Оскільки останній працівниками митниці та/або працівниками Державної прикордонної служби України не було відмовлено у виїзді за межі України, слід вважати, що вона добровільно відмовилась від здійснення перельоту та реалізації свого права на відпочинок. Тобто, нею не доведено усіх складових деліктного правопорушення, а також того, що саме її права порушено діями працівників митниці, вчиненими щодо її чоловіка.

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Решотою Володимиром Володимировичем, залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 червня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич