ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2022 року м. Чернівці Справа № 721/910/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Владичана А.І., Литвинюк І.М.,

секретар: Петранюк Ю.Т.,

заявник: ОСОБА_1 ,

зацікавлена особа: комунальне некомерційне підприємство «Путильська багатопрофільна лікарня»,

при розгляді справи за апеляційною скаргою Кутровської Наталії Михайлівни, яка діє в інтересах комунального некомерційного підприємства «Путильська багатопрофільна лікарня», на ухвалу Путильського районного суду Чернівецької області від 19 квітня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Проскурянка С.П., дата виготовлення повного тексту ухвали 22 квітня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

В обґрунтування вимог вказувала, що наказом голови комісії з реорганізації КЗ «Путильська районна лікарня» лікаря ортопеда-травматолога ОСОБА_2 від 16 жовтня 2019 року №77/2 її було звільнено з роботи за систематичне порушення трудової дисципліни на підставі п.3 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України). Не погоджуючись із попередніми наказами роботодавця про притягнення її до дисциплінарної відповідальності у вигляді доган та з наказом про звільнення, вона звернулася із відповідним позовом до суду.

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 05 грудня 2019 року скасовано накази голови комісії з реорганізації КЗ «Путильська районна лікарня» Михайлюка К.М. від 08 та 16 жовтня 2019 року №73 і №77 про накладення на неї дисциплінарних стягнень у вигляді догани, а також наказ від 16 жовтня 2019 року №77/2 про звільнення з роботи; поновлено її на посаді заступника головного лікаря з економічних питань КЗ «Путильська районна лікарня» або на рівноцінній (рівнозначній) посаді КНП «Путильська ЦРЛ»; стягнуто на її користь

Провадження №22-ц/822/476/22

середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 16 жовтня по 05 грудня 2019 року в сумі 27 134,49 гривень; допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць та поновлення на роботі.

Наказом КНП «Путильська ЦРЛ» від 11 грудня 2019 року її поновлено на посаді економіста, однак вказана посада не є рівнозначною тій, яку вона обіймала (ні за посадовими обов`язками, ні за оплатою праці), що свідчить про невиконання роботодавцем рішення суду в частині поновлення її на роботі.

Крім того вказує, що у грудні 2020 року заявник вже звернулася до суду із ідентичною заявою, яку ухвалою Путильського районного суду від 22 грудня 2020 року задоволено та стягнуто з КНП «Путильська центральна районна лікарня» Путильської районної ради Чернівецької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 05.12.20219 року у справі №721/910/19 про скасування наказів та поновлення на роботі за період з 06.12.2019 року по 22.12.2020 року в розмірі 187 441,03 грн з відповідним відрахуванням до Пенсійного фонду України та інших спеціальних фондів, а також до Державного бюджету України.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 24 листопада 2021 року вказана ухвала залишена без змін, а ухвалою ВС від 24 січня 2022 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою КНП «Путильська центральна районна лікарня».

Додатковим підтвердженням невиконання рішення суду є акти та постанови державного виконавця про накладення штрафу за невиконання рішення суду, винесені після поновлення ОСОБА_1 на посаді економіста. Указані постанови державного виконавця не оскаржені та не скасовані.

Ураховуючи викладене, на підставі ст.236 КЗпП України ОСОБА_1 просила стягнути з КНП «Путильська багатопрофільна лікарня» середній заробіток за весь час затримки виконання рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 05 грудня 2019 року в частині поновлення роботі з 23 грудня 2020 року по 11 лютого 2022 року в розмірі 202 646,40 грн.

Ухвалою Путильського районного суду Чернівецької області від 19 квітня 2022 року заяву задоволено. Стягнуто з КНП «Путильська багатопрофільна лікарня» Путильської селищної ради Вижницького району Чернівецької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 05.12.2019 року у справі №721/910/19 про скасування наказів та поновлення на роботі за період з 23.12.2020 по 19.04.2022 року в розмірі 248 153,11 грн з відповідним відрахуванням до Пенсійного фонду України та інших спеціальних фондів, а також до Державного бюджету України.

Повернуто ОСОБА_1 помилково сплачений судовий збір в сумі 2 026,47 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Кутровська Н.М., яка діє в інтересах КНП «Путильська багатопрофільна лікарня», подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та у задоволенні заяви відмовити в повному обсязі.

Доводи обґрунтовує наступним.

11.12.2019 року відповідачем на виконання рішення суду від 05.12.2019 року видано наказ про поновлення позивача на роботі, з яким остання була ознайомлена 13.12.2019 року та проставила відмітку «не згідна», однак зазначений наказ оскаржено не було.

В подальшому, наказом КНП «Путильська ЦРЛ» №2 кнп-зв від 28.01.2020 року ОСОБА_1 було звільнено з посади економіста на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із відсутністю на робочому місці без поважних причин. Вказаний наказ також не оскаржувався.

Крім того, з наданої довідки-розрахунку КНП «Путильська ЦРЛ» за січень 2020 року ОСОБА_1 виплачено 16 276, 57 грн.

Також, при поновленні на посаду було постановлено про проведення додаткових виплат у відсотковому значенні для збільшення розміру заробітної плати , яка рівнозначна посаді, визначеній судовим рішенням.

Зазначає, що наказ про поновлення на посаді ОСОБА_1 не оскаржила, приступила до виконання посадових обов`язків з дати постановлення такого, що свідчить про її згоду, як наслідок, працювала та отримувала заробітну плату за фактично виконану роботу.

За наведеного вважає, що факт невиконання рішення суду про поновлення на роботі взагалі відсутній.

Наголошує й на тому, що суду слід застосувати строки, що визначені Законом до вимог заявника, оскільки середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а строк на звернення обмежується 3-ма місяцями з дня, коли працівник дізнався або мав дізнатися про порушення свого права.

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу відповідача просить ухвалу суду залишити без змін, подану скаргу без задоволення.

Вказує, що матеріалами справи встановлено невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, а тому існували всі підстави для задоволення її заяви.

Крім того, структура заробітної плати ОСОБА_1 на посаді заступника головного лікаря з економічних питань за серпень 2019 року складалася з окладу 7420 грн, надбавка за поліклініку 15% від посадового окладу, гірські 25%, надбавка за складність та напруженість в роботі 50%, а на посаді економіста за грудень 2019 року посадовий оклад складав 6639 грн, за січень 8 118,70 грн та 25% гірських.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що саме з вини відповідача відбулася затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді, що відповідно до ст.236 КЗпП України є підставою для стягнення з останнього на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Рішення суду першої інстанції наведеним вимогам закону частково не відповідає.

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 05 грудня 2019 року, яке набрало законної сили, скасовано накази голови комісії з реорганізації КЗ «Путильська районна лікарня» Михайлюка К.М. від 08 та 16 жовтня 2019 року №73 і №77 про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарних стягнень у вигляді догани. Скасовано наказ голови комісії з реорганізації КЗ «Путильська районна лікарня» Михайлюка К.М. від 16 жовтня 2019 року № 77/2 про звільнення ОСОБА_1 з роботи. Поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника головного лікаря з економічних питань КЗ «Путильська районна лікарня» або на рівноцінній (рівнозначній) посаді КНП «Путильська ЦРЛ». Стягнуто з КНП «Путильська ЦРЛ» на користь ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 16 жовтня по 05 грудня 2019 року в сумі 27 134,49 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць та поновлення на роботі (а.с.4-7).

11 грудня 2019 року КНП «Путильська ЦРЛ» видало наказ №4 кнп «Про виконання рішення суду», за змістом якого ОСОБА_1 поновлено на посаді економіста, яка була визначена роботодавцем як рівнозначна за посадовими обов`язками посаді заступника головного лікаря з економічних питань. З цим наказом заявник була ознайомлена 13 грудня 2019 року і поставила підпис з відміткою «не згідна» (а.с.8). Відомості про оскарження зазначеного наказу матеріали справи не містять.

Ухвалою Путильського районного суду Чернівецької області від 18 грудня 2019 року задоволено заяву старшого державного виконавця Путильського районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Івано-Франківськ) Ковбиша О.І. про роз`яснення рішення цього суду від 05 грудня 2019 року. Роз`яснено, що за рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 05 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до КНП «Путильська ЦРЛ» про скасування наказів та поновлення на роботі в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника головного лікаря з економічних питань або на рівноцінній посаді КНП «Путильська ЦРЛ» рівноцінною є рівнозначна посада за посадовими обов`язками, а саме за економічним напрямком, а також щодо оплати праці не менше, ніж була до звільнення працівника.

У вказаній ухвалі зазначено, що поновлення працівника на рівнозначній посаді означає, що роботодавець має приймати рішення з цього приводу на свій розсуд, взявши при цьому до уваги згоду працівника і керуючись рівнем компетенції та обсягом повноважень працівника за такою посадою, з урахуванням його кваліфікації, тобто саме на керівника підприємства покладено обов`язок здійснювати кадрові перестановки. Але такі перестановки повинні відбутися за згодою працівника. В протилежному випадку роботодавець повинен внести зміни до штатного розпису щодо ліквідованої посади - відновити її (а.с.14-15).

Постановою старшого державного виконавця Путильського РВ ДВС від 26 грудня 2019 року за невиконання рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 05 грудня 2019 року у справі № 721/910/19 в частині поновлення працівника на роботі на КНП «Путильська ЦРЛ» накладено штраф в розмірі 5 100 грн, а постановою 14 січня 2020 року - в розмірі 10 200 грн (а.с.9-10).

У зв`язку з повторним невиконанням боржником рішення суду від 05 грудня 2019 року державний виконавець надіслав до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та на підставі пункту 11 частини першої статті 11, статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» 15 січня 2020 року виніс постанову про закінчення виконавчого провадження.

Ухвалою Путильського районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2020 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з КНП «Путильська ЦРЛ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 05 грудня 2019 року у справі №721/910/19 з 06 грудня 2019 року по 22 грудня 2020 року в розмірі 187 441,03 гривень з відповідним відрахуванням до Пенсійного фонду України та інших спеціальних фондів, а також до Державного бюджету України.

Зазначена ухвала залишена без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 24 листопада 2021 року, а ухвалою ВС від 24 січня 2022 року у відкритті касаційного провадження відмовлено (а.с.31-42).

Наказом КНП «Путильська ЦРЛ» від 28 січня 2020 року №2 кнп-зв ОСОБА_1 звільнено з посади економіста за прогул без поважних причин за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Відомості про оскарження зазначеного наказу матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов`язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов`язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обов`язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно ( стаття 68 Конституції України, статті 11,14 ЦК України, статті 18, 430 ЦПК України).

У той же час ч.1 ст.235 КЗпП України передбачено, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню (ч.7 ст.235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обов`язковості з моменту проголошення.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (ст.129 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень, судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Належним виконання судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Як роз`яснив Пленуму Верховного Суду України у п.34 постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. При цьому, дії власника щодо видання наказу про поновлення на роботі повинні забезпечити можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом ( ст.18 ЦПК України).

Положеннями ст.236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір, про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Положення ст.236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому витрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм ст.236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Оскільки поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, то правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади); здійснення оплати всього часу вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням; поновлення неприривного стажу роботи тощо.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що відповідачем негайно 05 грудня 2019 року було поновлено на роботі позивача на посаді заступника головного лікаря з економічних питань, однак 11 грудня 2019 року КНП «Путильська ЦРЛ» було видано наказ №4 кнп про виконання рішення, згідно якого, крім іншого поновлено ОСОБА_1 на посаді «економіст», яка за твердженням відповідача, є рівнозначна за посадовими обов`язками посаді заступника головного лікаря з економічних питань. З вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомилася 13.12.2019 року та заначила, що не згідна, проте не оскаржила такий, що свідчить про згоду останньої з поновленням її на роботі на посаді «економіста», що також стверджується виконанням своїх трудових функції та отриманням за це заробітної плати.

У постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) вказано, що КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Не вчинення роботодавцем усіх дій, які включають у себе виконання рішення суду про поновлення на роботі, є підставою для покладення на нього відповідальності, визначеної статтею 236 КЗпП України. Застосування цієї норми до правовідносин, які виникають у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, відповідає їх змісту та фактичним обставинам, оскільки підстави для нарахування формально поновленому працівнику заробітної плати як винагороди за виконану роботу немає, проте його вина у невиконанні посадових обов`язків і не приступленні до роботи також відсутня.

Крім того, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).

Як вбачається з вищезазначених судових рішень у справі за спором між цими самими сторонами, обставина неналежного виконання судового рішення про поновлення заявника на роботі була встановлена, що стало підставою стягнення середнього заробітку за інший період. Будь-яких змін на час розгляду цієї заяви не відбулося.

За наведеного вбачається, що порушення прав ОСОБА_1 є триваючим, однак стороною відповідача в апеляційній скарзі також звернуто на безпідставне не застосування судом першої інстанції наслідків спливу строку захисту порушеного права.

Посилання суду першої інстанції в ухвалі про те, що оскільки ОСОБА_1 на роботі не поновлена, підстав для висновку про пропуск нею тримісячного строку для звернення до суду немає, є необґрунтованим, виходячи з наступного.

Верховний суд неодноразово зауважував, що встановлені ст.233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

А перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (постанова ВС від 02.12.2020 року у справі №751/1198/18).

Так, ч.1 ст.233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Згідно із ч.1 ст.3 та ст.4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою ст.1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати №95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.

До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У звязку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

До вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21.04.2021 року, справа №461/1303/19, а також вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №522/13736/15.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про стягнення з КНП «Путильська багатопрофільна лікарня» середнього заробітку за час затримки виконання рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 05.12.2019 року за період з 23.12.2020 року по 19.04.2022 року у розмірі 248 153,11 грн є хибним, а період повинен обраховуватися трьома місяцями, що передували зверненню до суду в сукупності з часом розгляду справи до ухвалення судового рішення.

Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком № 100.

Пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100).

За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Визначаючи суму до стягнення колегія суддів виходить з розрахунку, наведеного судом першої інстанції, який сторонами визнається та не оспорюється, таких спростувань не містить і відзив на апеляційну скаргу.

Отже, з урахуванням строку позовної давності у період з 11.11.2021 року по час звернення до суду 11.02.2022 року та датою ухвалення оскаржуваної ухвали 19.04.2022 року число календарних днів складає 110 (робочих днів у періоді) х 711,04 грн (за 1 робочий день) = 78 214,40 грн, які підлягають стягненню з відповідача на підставі ст.236 КЗпП України, таким чином заява ОСОБА_1 підлягала задоволенню частково, а ухвала суду потребує зміни.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Крім того, в силу ч.13 ст.141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами підпунктів «б», «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, крім іншого, позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі (п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір»).

З урахуванням того, що колегія суддів дійшла висновку про те, що середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою в розумінні ст.2 ЗУ «Про оплату праці», тобто є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже на ОСОБА_1 не поширюються пільги зі сплати судового збору та останній підлягає компенсації сплачений стороною відповідача за подання апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 1 698,99 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Кутровської Наталії Михайлівни, яка діє в інтересах комунального некомерційного підприємства «Путильська багатопрофільна лікарня», задовольнити частково.

Ухвалу Путильського районного суду Чернівецької області від 19 квітня 2022 року змінити з мотивів, викладених в мотивувальній частині цієї постанови, та визначити до стягнення з комунального некомерційного підприємства «Путильська багатопрофільна лікарня» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 11 листопада 2021 року по 19 квітня 2022 року у розмірі 78 214 (сімдесят вісім тисяч двісті чотирнадцять) грн 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального некомерційного підприємства «Путильська багатопрофільна лікарня» судові витрати в розмірі 1 698,99 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Владичан А.І.

Литвинюк І.М.