Єдиний унікальний номер: 448/386/22
Провадження № 2-о/448/12/22
І м е н е м У к р а ї н и
21.06.2022 року Мостиський районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді Кічака Ю.В.,
при секретарі судового засідання Романченко І.А.,
з участю заявниці ОСОБА_1 ,
представника заявниці адвоката Струсінської М.Р.,
заінтересованої особи ОСОБА_2
та представника заінтересованої особи адвоката Дмитрука М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису, -
І.Короткий зміст вимог.
Заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису.
В обґрунтування заяви ОСОБА_1 покликається на те, що з 06.08.2009р. вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , а рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 22.03.2022р. шлюб між ними розірвано. Стверджує, що її колишній чоловік ОСОБА_2 систематично вчиняє щодо неї домашнє насильство. Вона (заявниця) за спеціальністю є лікарем-стоматологом та здійснює свою професійну діяльність в стоматологічному кабінеті за адресою: АДРЕСА_1 . Поділу спільного сумісного майна подружжя, набутого ними під час шлюбу, в судовому порядку з колишнім чоловіком не здійснювали, а в присутності нотаріуса домовились, що ОСОБА_2 не буде втручатися, перешкоджати їй у здійсненні професійної діяльності в стоматологічному кабінеті (хоча торгово-промисловий комплекс за адресою: АДРЕСА_1 набутий ними під час перебування у шлюбі). Зазначена домовленість з ОСОБА_2 підтверджена його нотаріально-посвідченою заявою від 22.02.2022р.
Зазначає, що 19.04.2022р. вона (заявниця), прийшовши на своє робоче місце в стоматологічний кабінет, не змогла потрапити в технічні приміщення, де знаходиться компресорне обладнання, без якого вона не може виконувати свою роботу. Неможливість її входу в зазначені приміщення була зумовлена діями ОСОБА_2 , який замінив там замок. Протягом двох тижнів, починаючи з 19.04.2022р. неодноразово письмово та усно зверталася до ОСОБА_2 із вимогою усунути перешкоди до її робочого місця та припинити чинити над нею психологічне та економічне насильство, однак такі її вимоги та звернення залишились без належного реагування. Крім того, неодноразово фіксувала на камеру мобільного телефону факт неможливості зайти у приміщення, де знаходиться стоматологічне обладнання.
Вказує, що 28.04.2022р. її колишній чоловік ОСОБА_2 продовжив вчиняти свої протиправні дії, зламавши дверний замок і на других дверях у приміщення стоматології, чим остаточно заблокував їй (заявниці) доступ до професійного обладнання та до місця роботи, позбавивши її засобів до існування. Впродовж двох тижнів вона (заявниця) зазнала економічних збитків, а також сильних психологічних та емоційних страждань і переживань внаслідок такої агресивної та нічим не обґрунтованої поведінки ОСОБА_2 .
Стверджує, що свої протиправні дії ОСОБА_2 продовжив 29.04.2022р., коли пізно ввечері під`їхав до вхідних дверей в стоматологічному кабінеті, в якому вона працює, заблокувавши вихід трьома автомобілями, чим позбавив її фізичної можливості вийти з приміщення. Крім того, 30.04.2022р. ОСОБА_2 намагався прорватися до її робочого місця та до обладнання в кабінеті стоматології, штовхаючи її від дверей та виштовхуючи з її рук телефон, на який вона все це фіксувала, а також розмахуючи перед нею великим металевим розвідним ключем, який вона (заявниця) сприймала як погрозу заподіяння фактичної шкоди. Вважає, що заблокувавши всі двері у стоматологічному кабінеті шляхом зміни замків, ОСОБА_2 понад 2 тижні систематично вчиняв над нею економічне, психологічне насилля, а також фізичне насилля шляхом тимчасового позбавлення її волі у приміщенні стоматології в ніч з 28 на 29.04.2022 року. За кожен день, коли вона (заявниця) не працювала внаслідок дій ОСОБА_2 , то в середньому вона втрачала дохід близько 2-2,5 тис. грн. в день, а також втрачала своїх клієнтів (пацієнтів), оскільки не могла виконати перед ними свої зобов`язання. В результаті цих дій погіршувалася її (заявниці) якість життя. Крім того, позбавляючи її можливості працювати, ОСОБА_2 вчиняв економічне насильство не лише щодо до неї, але також, опосередковано, відносно свого малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з нею (заявницею), перебуває на її утриманні. В результаті дій ОСОБА_2 змушена шукати для оренди інше приміщення та нести додаткові фінансові витрати. Такі дії її колишнього чоловіка містять ознаки домашнього насильства, яке призводить до економічних наслідків, психологічних страждань та погіршення якості її (заявниці) життя як потерпілої особи.
Покликається на те, що 29.04.2022р. та 02.05.2022р. зверталась у правоохоронні органи із заявами про вчинення ОСОБА_2 кримінальних правопорушень, однак внаслідок бездіяльності уповноважених осіб ці заяви не були належним чином зареєстровані та їй відмовили у видачі витягів з ЄРДР.
Вважає, що допоки здійснюватиметься досудове розслідування протиправних дій ОСОБА_2 , зважаючи на його агресивну та непередбачувану поведінку, в будь-який момент існує небезпека вчинення фізичного, психологічного та економічного насильства щодо неї (заявниці) з мотивів помсти, існує загроза пошкодження ОСОБА_2 належного їй майна, взлому дверей та заподіяння їй фізичної шкоди під час її перебування в особистому будинку, в якому вона проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; в будинку її батьків, де вона зареєстрована та часто перебуває за адресою: АДРЕСА_2 ; за місцем здійснення нею стоматологічної діяльності, де знаходиться все її обладнання за адресою: АДРЕСА_2 , а також за новим місцем здійснення нею стоматологічної діяльності за адресою: АДРЕСА_3 .
З огляду на наведене, просить суд видати обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 строком на 6 (шість) місяців, застосувавши до нього такі обмежувальні заходи як:
- зобов`язати його усунути перешкоди у користуванні майном, що є об`єктами права спільної сумісної власності та особистою приватною власністю постраждалої особи заявниці ОСОБА_4 , а саме - заборонити ОСОБА_2 перешкоджати заявниці у доступі до приміщень для здійснення її професійної стоматологічної діяльності за адресою: АДРЕСА_4 ;
- заборонити наближатися ОСОБА_2 на визначену відстань в 100 метрів до місць її фактичного проживання та перебування під час її знаходження в цих місцях, а саме: до її житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; до місця частого перебування заявниці - будинку, в якому вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ; та до місць здійснення нею стоматологічної діяльності (попереднього та нового) за адресами: АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 ;
- встановити заборону ОСОБА_2 з його ініціативи вести із нею письмове, електронне листування та усне спілкування за допомогою будь-яких телефонних мессенджерів з будь-яких телефонних номерів та електронних адрес, телефонні розмови та контактувати із заявницею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 заявниця просить повідомити уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) заявниці (м.Судова Вишня) для взяття ОСОБА_2 на профілактичний облік, а також повідомити Судововишнянську міську раду.
ІІ. Короткий зміст інших заяв по суті справи.
Заінтересована особа ОСОБА_2 подав відзив на заяву про видачу обмежувального припису, у якому просить повністю відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , покликаючись на наступне: доводи заявниці є надуманими та немотивованими; прохання заявниці заборонити йому (ОСОБА_2 ) наближатися на відстань 100 м до місць її фактичного проживання та перебування за вказаними нею адресами спрямовані на приниження його людської честі та гідності, порушення його особистих прав, гарантованих Конституцією України; заява про видачу обмежувального припису не містить жодних фактичних даних, обставин та правових підстав для того, аби йому було заборонено наближатися до перелічених заявницею місць; вимоги про заборону наближатися до вказаних місць без належної аргументації по своїй суті є порушенням його права на свободу пересування; він ( ОСОБА_2 ) не вбачає підстав для застосування відносно нього обмежувальних заходів; ані уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України, ані судом заходи у вигляді заборонних, обмежувальних приписів щодо нього ( ОСОБА_2 ) ніколи не вживалися; відносно нього не виносилися жодні офіційні попередження про недопустимість вчинення домашнього насильства та відсутні факти притягнення його до адміністративної відповідальності за подібними чи аналогічними фактами; підтвердженням наведеному є матеріали даної судової справи, які не містять жодного доказу про факти допущення ним неправомірних дій у відношенні заявниці; окрім голослівних тверджень ОСОБА_4 про начебто його «суспільно-небезпечну поведінку», «агресивні та небезпечні дії», «ескалацію домашнього насильства», «загрози застосування фізичного насильства» фактичних доказів на підтвердження того, що ним вчинялося домашнє насильство у висловлених гіперболізованих формах, матеріали справи також не містять; словесних образ чи-то погроз, чи-то переслідування заявниці ним не допускалося, доказів протилежного не надано, тому вживати поняття психологічного насильства є недоречним та протиправним суб`єктивним тлумаченням норм права заявницею по справі; стороною заявниці не дотримано обов`язок доведення обставин вчинення домашнього насильства; погрози заявниці, чітко висловлені у заяві про видачу обмежувального відносного того, що «поки я добиватимуся притягнення його до кримінальної відповідальності через правоохоронні органи...», на його ( ОСОБА_2 ) глибоке переконання, навпаки, вказують про застосування саме заявницею психологічного насильства щодо нього, метою яких є утримання його в стані постійної напруги, страху та стресу; процитовані ним висловлювання заявниці ОСОБА_1 самі є погрозами та залякуванням з її боку, що підпадає під формулювання психологічного насильства, наведеного у п.14 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»; покликання заявниці «про існування реальної загрози заподіяння шкоди їй та стоматологічному майну» та факту, начебто, взлому з його ( ОСОБА_2 ) боку 28.04.2022 року дверного замка у приміщенні стоматології, чим спричинилося блокування доступу до професійного обладнання, - є такими, що вводять суд в оману щодо дійсної ситуації, що склалася 28.04.2022 року; насправді саме заявницею було проведено самовільну заміну замків до стоматологічного кабінету за адресою: АДРЕСА_4 , куди дотепер він ( ОСОБА_2 ) не може потрапити, чим йому спричиняються перешкоди доступу до власного майна, оскільки приміщення стоматологічного кабінету за згаданою адресою належить саме йому на праві приватної власності; вимоги заявниці щодо заборони наближатися до стоматологічного кабінету, приміщення та обладнання якого належить індивідуально йому ( ОСОБА_2 ), спрямовані на фактичне усунення його від права володіти, користуватися та розпоряджатися належним майном, у тому числі, що є недопустимим та непропорційним втручанням у правомочності власника за явно бездоказових та надуманих припущень заявниці; прохання заявниці про видачу обмежувального приводу відносно нього є таким, що надмірно обмежує його право на свободу пересування, принижує його гідність та ділову репутацію як добросовісного підприємця та батька, потенційно обмежує його в обговоренні з матір`ю з використанням засобів зв`язку питань виховання дітей, фактично усуває його від можливості користуватися належним йому майном.
Стороною заявниці надано відповідь на відзив заінтересованої особи ОСОБА_2 , де такі покликаються на наступні доводи: ОСОБА_2 , заблокувавши їй (заявниці) доступ до майна за місцем здійснення нею стоматологічної діяльності за адресою: АДРЕСА_4 , не зробив всіх необхідних дій для спростування презумпції спільності їхнього майна в порядку позовного провадження; при цьому це не означає, що факту економічного насильства над нею не було, і що воно не триває по сьогоднішній час; домашнє насильство у формі економічного насилля над нею (заявницею) з боку ОСОБА_2 виправдовувалось ним саме тим, що він, не знаючи норм сімейного законодавства України (або знаючи, але свідомо нехтуючи ними), помилково вважає це майно своїм особистим приватним, оскільки, правовстановлюючий документ на торгово-обслуговуючий комплекс було оформлено під час шлюбу на його ім`я; ОСОБА_2 вважає, що саме це дає йому підстави позбавити її (заявницю) цього майна та заподіяти їй тим самим економічних збитків у значному розмірі; станом на момент вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства над нею (заявницею), а саме на момент самовільного виламування та заміни ним дверних замків у стоматологічному приміщенні, презумпція спільності права власності на торгово-промисловий комплекс за адресою: АДРЕСА_4 , не була спростована ОСОБА_2 шляхом звернення до суду в порядку позовного провадження, що не давало йому права вчиняти такі дії з цим майном; такі його дії з спільним сумісним майном, зокрема фізичне заблокування у такий спосіб їй (заявниці) доступу до спільного майна, відібрання можливості працювати, заподіявши їй економічної шкоди у великому розмірі, підпадають під ознаки економічного насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»; якщо ОСОБА_2 переконаний, що набуте ними під час шлюбу спільне майно є його особистою власністю, тому що Витяг про право власності оформлений на нього, то саме він, а не вона (заявниця), була зобов`язана звертатись до суду в порядку позовного провадження і спростовувати презумпцію спільності майна, набутого ними під час шлюбу, а не займатись самоправством, чинити економічне насильство та позбавляти її тим самим засобів для існування, можливості здійснювати господарську діяльність та доступу до спільного майна, на який вона (заявниця) має рівне право з ОСОБА_2 , не залежно від того, чи було воно поділено та чи були виділені частки з цього нерухомого майна в натурі; презумпція ж ОСОБА_2 не була спростована в судовому порядку до того моменту, як він почав вчиняти економічне насильство, а питання поділу спільного сумісного майна та виділення його часток в натурі буде предметом окремого позову, та не має відношення до застосування обмежувального припису щодо її колишнього чоловіка за уже вчинені ним дії стосовно неї; позбавивши її (заявницю) можливості вільно пересуватися та користуватися приміщенням торгово-промислового комплексу за адресою: АДРЕСА_4 та майном, яке в ньому знаходиться, саме ОСОБА_2 допустив обмеження її права вільно пересуватися на об`єкті, який їй належить рівно такою ж мірою, як і йому; аргумент ОСОБА_2 про те, що наявність факту скоєння ним домашнього насильства доказується виключно попередньо складеними адмінпротоколами чи адмінпостановами є неправильною, суперечить закону та судовій практиці; усвідомлюючи, що дії ОСОБА_2 не могли бути кваліфіковані як адміністративно-каране домашнє насильство за КУпАП, вона (заявниця) обрала для себе той спосіб захисту, який вважала за найбільш ефективний і такий, де вона може доказати наявність підстав для застосування обмежувальних заходів; вона (заявниця) надала докази дворазового вчинення ОСОБА_2 стосовно неї економічного насильства протягом тривалого часу, а саме: відеозаписи, які вона долучила на знімному носії, скрін-шоти її повідомлень ОСОБА_2 з вимогою припинити чинити над нею економічне насильство та розблокувати доступ до стоматології, листи, які офіційно надсилала ОСОБА_2 з вимогою припинити економічне насильство над нею, показання свідків, правовстановлюючі документи, які підтверджують факти володіння та проживання за адресами, до яких має бути обмежено доступ ОСОБА_2 в період її перебування там, копії дозвільних документів, що підтверджували місце здійснення її господарської діяльності як ФОП саме в торгово-обслуговуючому комплексі за адресою: АДРЕСА_4 , копії документів, які підтверджують неодноразові її звернення за допомогою до правоохоронних органів; у її (заявниці) випадку є достатньо доказів, які підтверджують наявність в діях ОСОБА_2 економічного насильства - форму домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру;спору про право власності на приміщення торгово-обслуговуючого комплексу за адресою: АДРЕСА_4 , набутого з колишнім чоловіком під час шлюбу у 2014 році (шлюб розірвано у 2022 році, а укладено в 2009 році) між ними немає, це їхня спільна сумісна власність, до якої вона (заявниця) втратила доступ; якщо б колишній чоловік вважав за необхідне визнати це майно своєю особистою власністю, то саме він, а не вона, повинен був звернутись з відповідним позовом та спростувати презумпцію спільності набутого під час шлюбу майна; ОСОБА_2 вільно здійснює свою господарську діяльність за цією ж адресою, його господарсько-виробниче обладнання по обслуговуванню автомобілів знаходиться окремо та не вимагає його входження в приміщення саме стоматології, де знаходиться та працює вона (заявниця); зазначені нею заходи не обмежать його господарську діяльність, на відміну від її господарської діяльності, яка продовжує залишатись заблокованою внаслідок його дій та економічного насильства над нею; щодо інших приміщень, вказаних нею в заяві про видачу обмежувального припису, то ОСОБА_2 в принципі не має права наближатись до них без згоди на це власників та володільців цих приміщень, вони не належать до його власності.
ІІІ. Позиція учасників справи, зміст показань свідків.
Заявниця ОСОБА_1 та її представник - адвокат Струсінська М.Р. в судовому засіданні підтримали вимоги про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 з підстав, що наведені ними у заяві про видачу обмежувального припису та у відповіді на відзив. Ствердили, що заявниця неодноразово зверталася до поліції за захистом від економічного та психологічного насильства з боку ОСОБА_2 , однак не отримала ефективного захисту. З приводу ризиків насильства в майбутньому, то заявниця ствердила, що переживає за своє нове обладнання, відчуває страх бути позбавленою свого майна та обладнання, у зв`язку з чим поставила відеонагляд за актуальним місцем здійснення нею стоматологічної діяльності. Крім того, переживає за свій стан здоров`я. Також заявниця вказала, що дослідження та перегляд відеодоказів в судовому засіданні, на її думку, теж відноситься до психологічного насильства по відношенню до неї з боку ОСОБА_2 та його адвоката. Просять суд задовольнити вимоги заяви.
Заінтересована особа ОСОБА_2 та його представник адвокат Дмитрук М.О в судовому засіданні заперечили щодо задоволення заяви ОСОБА_1 та щодо видачі відносно ОСОБА_2 обмежувального припису з тих підстав, що зазначені у поданому відзиві на заяву про видачу обмежувального припису. Доводи заявниці, на які така покликалась в обґрунтування своїх вимог, розцінюють як надумані та не підтверджені жодними доказами, як виключно суб`єктивне сприйняття заявницею певних обставин. Крім того, відсутні докази притягнення ОСОБА_2 до адміністративної чи до кримінальної відповідальності за фактами вчинення нібито ним домашнього насильства щодо дружини (заявниці ОСОБА_1 ). ОСОБА_2 підтвердив факт того, що між заявницею та ним існує майновий спір, через який між ними виникають конфлікти. Зазначив, що будівля (торгово-обслуговуючий комплекс) за адресою: АДРЕСА_4 на праві приватної власності належить саме йому ( ОСОБА_2 ), що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності; у квітні 2022р. він перебував за кордоном, а коли 18.04.2022р. повернувся, то побачив поломані та зрізані завіси у вхідних дверях до належної йому на праві приватної власності будівлі. При цьому, попередньо заявниця нічого йому не повідомляла з приводу даної ситуації, а разом з ОСОБА_5 зрізали завіси. Про даний факт пошкодження майна повідомляв працівників поліції та цей факт зафіксований на відеозаписі. Заявниця 19.04.2022р. поміняла серцевину у замку до стоматологічного кабінету. Він ( ОСОБА_2 ) поміняв серцевину у замку до технічних приміщень за вказаною адресою, однак вчинив це лише через два тижні. Через дії заявниці був обмежений у доступі до лічильника, відеонагляду. Він ( ОСОБА_2 ) не обмежував заявницю у доступі до стоматологічного кабінету, не вимагав жодних коштів, заявниця мала доступ і до технічних приміщень. Лише тоді, коли заявниця ОСОБА_1 почала виносити обладнання, то він поставив автомобілі біля входу, щоб уникнути самочинного виносу нею майна, з приводу якого між ними існує спір.Умисно не погрожував заявниці та спеціально не вимахував перед нею розвідним ключем. Натомість, коли зайшов до належного йому приміщення, то заявниця стала його виштовхувати звідти. На даний час стоматологічний кабінет за адресою: АДРЕСА_4 не працює, заявниця наголошувала йому ( ОСОБА_2 ) про можливість укладення між ними мирової угоди, однак в порушення домовленостей у нічний час прийшла до вказаного приміщення, звідки викрала телевізор. Він ( ОСОБА_2 ) вважає, що на даний час будівля (торгово-обслуговуючий комплекс) за адресою: АДРЕСА_4 не є спільним сумісним майном, а на праві приватної власності належить саме йому ( ОСОБА_2 ), а якщо у заявниці інше бачення з цього приводу, то вона вправі з відповідним позовом звернутися до суду. Також ствердив, що він не виганяв заявницю з приміщення стоматологічного кабінету за адресою: АДРЕСА_4 та не вчиняв їй перешкод в доступі до такого, не перешкоджав їй у здійсненні господарської діяльності, а вона з власної волі переїхала в інше приміщення. Вчинені ним дії були спровоковані саме заявницею та спрямовані виключно на те, щоб уникнути самовільного винесення заявницею майна з торгово-обслуговуючого комплексу за вказаною адресою, яке вона виносила всупереч попередніх домовленостей між ними. Представник ОСОБА_2 покликався на те, що на відеозаписах, які приєднані до матеріалів справи, ОСОБА_2 поводить себе адекватно та не вчиняє будь-яких протиправних дій.
Допитаний в якості свідка ОСОБА_6 пояснив суду, що перебуває на стажуванні у лікаря-стоматолога ОСОБА_1 ), яка є заявницею по даній справі. Проходив стажування у кабінеті за адресою: АДРЕСА_4 . До 19.04.2022р. соматологічний кабінет працював у звичному режимі. 19.04.2022р., коли персонал кабінету прийшов на роботу, то технічне приміщення було зачинене, стоматологічний кабінет не функціонував. В кабінет та технічне приміщенні наявні різні входи. Він особисто не бачив, що саме ОСОБА_2 19.04.2022р. чи напередодні закрив технічне приміщення. Крім того йому відомо про випадок, коли заявниця не могла вийти з будівлі, де розташований стоматологічний кабінет. Також вказав, що 18.04.2022р. лише допомагав заявниці, висловив ідею та ходив по інструменти, однак особисто нічого не робив з дверима, завіси не зрізав. Заявниця з персоналом відразу хотіла переїхати в інше місце, щоб продовжити свою стоматологічну діяльність, але для цього необхідно було здійснити поділ майна.
Допитана в якості свідка ОСОБА_7 повідомила суду, що є сусідкою, крім того заявниця є їхнім сімейним лікарем - стоматологом. Вона (свідок) 29.04.2022р. підписувала звернення до всіх компетентних органів з приводу вжиття заходів щодо відновлення діяльності заявниці в стоматологічному кабінеті, заблокованого ОСОБА_2 . Була очевидцем того, як ОСОБА_2 заблокував автомобілями вхід в приміщення стоматологічного кабінету у такий спосіб, що туди не можна було зайти ані звідти вийти. Зазначила, що не може вважати ОСОБА_2 насильником (кривдником).
ІV. Обставини справи, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (заінтересована особа) з 06.08.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
Від подружнього життя у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 16.02.2022р. шлюб між ними розірвано. Питання про поділ спільного майна, набутого подружжям ОСОБА_9 за час спільного проживання у період шлюбу, в судовому порядку не вирішувалось.

Після розірвання шлюбу заявниця ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_3 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Зареєстроване місце проживання заявниці за іншою адресою, зокрема в місці проживання її батьків: АДРЕСА_5 .

Заінтересована особа ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_8 проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Заявниця ОСОБА_1 є лікарем-стоматологом та займається стоматологічною практикою.

До травня 2022р. заявниця проводила господарську діяльність з медичної практики за спеціальністю стоматологія за адресою: АДРЕСА_4 , зокрема на другому поверсі будівлі торгово-обслуговуючого комплексу, розташованого за вказаною адресою. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно (будівлю, торгово-обслуговуючий комплекс) за вказаною адресою видане 24.02.2014р. на ім`я ОСОБА_2 , заінтересовану особу по справі. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 18137652 від 24.02.2014р., ОСОБА_2 є власником об`єкту нерухомого майна - будівлі, торгово-обслуговуючого комплексу за адресою: АДРЕСА_4 , форма власності - приватна власність. Матеріалами справи підтверджено, що реєстрація права власності на даний об`єкт нерухомого майна проведена за ОСОБА_2 у період його перебування у шлюбі з заявницею по справі ОСОБА_1 .

З травня 2022р. ОСОБА_1 здійснює господарську діяльність в стоматологічному кабінеті за адресою: АДРЕСА_3 . Так, 01.05.2022р. між заявницею ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_10 укладено договір оренди, предметом якого є нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_3 . Згідно умов договору, прилаштування приміщення під мету стоматологічний кабінет.

З листа-повідомлення начальника Відділення поліції №1 Яворівського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області від 16.06.2022р. за №2186/65/01, відомо, що заявниця ОСОБА_1 зверталася до ВП №1Яворівського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області з приводу вчинення відносно неї домашнього насильства ОСОБА_2 19.04.2022р., 28.04.2022р., 29.04.2022р., 30.04.2022р.

Згідно відповіді начальника Відділення поліції №1 Яворівського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області від 01.05.2022р за №1656/65/05-22, адресованого ОСОБА_1 , її (заявниці) звернення зареєстровані в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» за №1157 від 19.04.2022р., №1367 та №1449 від 28.04.2022р., №1555 та №1597 від 29.04.2022р., №1656 від 30.04.2022р. Відомості, наведені у вказаних зверненнях не підлягають внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань у зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення. В подальшому зазначені звернення розглянуті на підставі Закону України «Про звернення громадян». По даному факту із ОСОБА_2 проведено профілактичну бесіду щодо його поведінки та спілкування без порушення чинного законодавства і публічного порядку. Для відшкодування завданої шкоди та поділу спільно нажитого майна рекомендовано звернутися в Мостиський районний суд Львівської області.

Згідно чотирьох різних Форм оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, що наявні в матеріалах перевірок, проведених працівниками поліції за зверненнями заявниці ОСОБА_1 , відомо, що поліцейськими вдалося провести спілкування/бесіду з постраждалою особою. Будь-яких інших факторів небезпеки/ризиків щодо вчинення домашнього насильства, чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для постраждалої особи жодного разу не встановлено.

Із матеріалів справи відомо про відсутність протоколів про вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП, постанов про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, інших доказів виявлення правоохоронними органами підстав для реагування у зв`язку із вчиненням ОСОБА_2 стосовно ОСОБА_1 домашнього насильства чи доказів про повідомлення ОСОБА_2 підозри у вчиненні кримінального правопорушення.

Як відомо з матеріалів справи, ОСОБА_2 також звертався із зверненнями в органи поліції з приводу неправомірних дій своєї колишньої дружини ОСОБА_1 , які розглянуті на підставі Закону України «Про звернення громадян». По даному факту із ОСОБА_1 проведено профілактичну бесіду щодо її поведінки та спілкування без порушення чинного законодавства і публічного порядку. Для відшкодування завданої шкоди та поділу спільно нажитого майна рекомендовано звернутися в Мостиський районний суд Львівської області.

В матеріалах справи відсутні відомості, що ОСОБА_2 виносилися попередження, зокрема, з приводу неналежного виконання батьківських обов`язків щодо його дитини ОСОБА_3 і його поведінка не була предметом розгляду компетентних органів опіки та піклування.

У справі, що розглядається, встановлено, що між заявницею ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існують неприязні відносини, які призводять до конфліктів, між сторонами існує майновий спір з приводу майна за адресою: АДРЕСА_1 , яке заявниця використовувала для своєї господарської (стоматологічної) діяльності.

V. Застосовані норми права.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Згідно з пунктами 2, 7 частини другої статті 3 Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: колишнє подружжя; батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Відповідно до пунктів 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Особа вважається такою, що вчинила домашнє насильство коли відносно неї складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення за порушення ст.173 -2 КУпАП та прийнято постанову про притягнення до адміністративної відповідальності за ст.173 -2 КУпАП із накладенням адміністративного стягнення.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.

Згідно з правовими позиціями, викладеними Верховним Судом, зокрема, в постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/19, під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису, суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Також у цих постановах Верховний Суд виходив з того, що звернення заявника до органів поліції самі по собі, не підтверджують факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Сам факт звернення заявника до органів поліції щодо вчинення домашнього насильства без належних та допустимих доказів, що підтверджують такі дії, не є достатнім підтвердженням вчинення такого насильства та застосування судом до кривдника спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного суду від 10.02.2021р. у справі №761/49109/19 (провадження № 61-9144св20). До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19) та від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20).

Звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджують факт вчинення особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом № 2229-VIII. До подібних висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 05 березня 2020 року у справі №755/5273/19 та від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18.

Спір між сторонами щодо розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визначення місця проживання дітей або про поділ майна подружжя не може бути вирішений шляхом застосування заходів обмежувального припису. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 29.08.2019р. у справі №640/23804/18 (провадження № 61-3848св19) та від 06.02.2020р. у справі №753/8626/19.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

VI. Мотиви, з яких виходить суд, висновки суду.

Заслухавши пояснення учасників справи та показання свідків, з`ясувавши всі обставини справи і перевіривши їх належними доказами, суд приходить до наступного висновку.

Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Необхідність видачі обмежувального припису заявниця аргументовувала вчиненням щодо неї економічного, психологічного насильства та фізичного насильства (у виді тимчасового позбавлення волі у приміщенні стоматології в ніч з 28 на 29.04.2022 року). В обґрунтування вказаних обставин заявницею надано копії її заяв до правоохоронних органів, відеозаписи, скріншоти її повідомлень ОСОБА_2 , показання свідків, листи та інші документи. Разом з цим, наведені заявницею обставини не містять ознак економічного, психологічного та фізичного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заявницею не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення економічного, психологічного та фізичного насильства щодо неї ОСОБА_2 , а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у зв`язку із не вчиненням щодо останнього обмежувального припису.

Суд не приймає до уваги покликання сторони заявниці на відеозапис події в ніч з 28 на 29.04.2022 року, яким вона обґрунтовує вчинення над нею фізичного насильства у виді тимчасового позбавлення волі в кабінеті стоматології, а також показання свідка ОСОБА_7 в тій частині, що ОСОБА_2 «заблокував автомобілями вхід в приміщення стоматологічного кабінету у такий спосіб, що туди не можна було зайти ані звідти вийти» з тих підстав, що з оглянутого відповідного відеозапису вбачається, що біля входу в приміщення будівлі хоча і стоять автомобілі, однак двері з приміщення відкриваються (на відеозаписі чітко видно як особа, яка перебуває в приміщенні, відкриває та закриває двері) та людина в змозі зайти та вийти з даного приміщення, будь-які перешкоди для виходу осіб з приміщення відсутні. Відтак відсутні підстави для висновку про позбавлення заявниці волі в кабінеті стоматології.

Надані скрін-шоти повідомлень заявниці з телефону, адресованих ОСОБА_2 , а також їхньої переписки в цілому, як вважає суд, не є доказом вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно ОСОБА_1 та не є підставою для застосування до ОСОБА_2 такого заходу як «заборону з його ініціативи вести із заявницею письмове, електронне листування та усне спілкування за допомогою будь-яких телефонних мессенджерів з будь-яких телефонних - номерів та електронних адрес, телефонні розмови та контактувати із заявницею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб» з тих підстав, що із даних переписок вбачається, що ініціатором даних переписок є виключно заявниця, а не її колишній чоловік ( ОСОБА_2 ), та у повідомленнях ОСОБА_2 відсутні будь-які словесні образи, погрози, приниження, переслідування чи залякування, висловлені ним в адресу ОСОБА_1 , які б могли викликати у заявниці побоювання за свою безпеку і завдати будь-якої шкоди, в тому числі її психічному здоров`ю.

Сам факт звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів стосовно неправомірних (на її думку) дій ОСОБА_2 відносно неї свідчить про наявність конфлікту між заявницею та ОСОБА_2 , але не підтверджує факт того, що останній вчинив щодо неї насильство, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного суду від 10.02.2021р. у справі №761/49109/19 (провадження № 61-9144св20). До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19) та від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20).

Крім того, будь-яких даних про притягнення ОСОБА_2 за заявами ОСОБА_1 до будь-якого виду юридичної відповідальності, матеріали справи не містять.

На підтвердження вимог заяви про видачу обмежувального припису сторона заявниці надала копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, відповідно до якого 04.06.2022р. внесено відомості за фактом протидії законній господарській діяльності (ч.1 ст.206 КК України). Проте ОСОБА_2 про підозру у вчиненні вказаного правопорушення не повідомлялося, до адміністративної чи кримінальної відповідальності у будь-якому вигляді за вказаним фактом не притягався.

Звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджують факт вчинення особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом № 2229-VIII. До подібних висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 05 березня 2020 року у справі №755/5273/19 та від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18.

Із вище зазначених та наявних у матеріалах справи письмових доказів судом не встановлено випадків домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , а також ризиків настання насильства у майбутньому.

Натомість, матеріалами справи встановлено наявність між сторонами неприязних відносин та існування між ними майнового спору, який регулюється, зокрема, нормами СК України та ЦК України, що не може розцінюватись як насильство в сім`ї.

Про наявність між заявницею ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майнового спору з приводу нерухомого та рухомого майна за адресою: АДРЕСА_4 , яке заявниця використовувала для своєї господарської (стоматологічної) діяльності (торгово-промислового комплексу та майна, що перебуває у зазначеному комплексі (професійного обладнання заявниці, телевізорів, і т і.)), свідчать пояснення самих учасників справи, зокрема покликання заявниці на належність даного майна до спільного сумісного майна подружжя та покликання заінтересованої особи ОСОБА_2 про належність комплексу йому на праві приватної власності, покликання ОСОБА_2 на дії заявниці, спрямовані на самовільне винесення майна із комплексу, що, відповідно спровокували його ( ОСОБА_2 ) дії у відповідь, вжиті з метою запобігання самовільного винесення заявницею даного майна, без поділу такого у законному порядку, а не з метою безпідставного умисного позбавлення заявниці майна, можливості користуватись таким чи перешкоджання у здійсненні нею господарської діяльності.

Спір між сторонами про поділ майна подружжя не може бути вирішений шляхом застосування заходів обмежувального припису. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29.08.2019р. у справі №640/23804/18 (провадження № 61-3848св19).

Покликання сторони заявниці на положення статті 60 СК України та неспростовність презумпції спільності майна подружжя є необґрунтованими, оскільки вимоги про поділ майна подружжя розглядаються у порядку позовного провадження та не можуть бути вирішені у порядку розгляду заяви про видачу обмежувального припису.

Будь-яких інших доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відповідно до вимог Закону відносно заявниці, а також ризиків настання насильства відносно неї у майбутньому, заявницею чи її представником до суду надано не було.

Також суд звертає увагу на те, що обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність. Відповідно, заявниками у таких справах має доводитись тривалість та систематичність вчинення відносно них домашнього насильства. Однак, події, на які сторона заявниці покликається в обґрунтування своїх вимог мали місце у квітні 2022р. (18.04.2022р. - 19.04.2022р., 28.04.2022 року-30.04.2022р.). На будь-які інші випадки вчинення домашнього насильства, будь-які інші звернення заявниці в поліцію і т і. до 19 квітня 2022р. та після 30.04.2022р. чи у інший період сторона заявниці не покликалась.

В заяві про видачу обмежувального припису заявниця покликалась і на вчинення ОСОБА_2 економічного насильства відносно свого малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з нею (заявницею), перебуває на її утриманні, однак під час судового розгляду така не надала будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставин, зокрема доказів її звернення та розгляду таких відповідними органами опіки та піклування, а також того, що ОСОБА_2 є кривдником по відношенню до їхнього сина ОСОБА_3 .

Таким чином, в порушення вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України стороною заявниці не надано доказів постійного та безперервного домашнього насильства з боку ОСОБА_2 у розумінні Закону, судом не встановлено випадків домашнього насильства відносно заявниці, а також ризиків настання насильства у майбутньому, відтак заявниця не довела тієї обставини, що станом на дату звернення із заявою наявні підстави для видачі обмежувального припису.

Підсумовуючи вищенаведене, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги заяви та доводи заінтересованої особи, оцінивши факти небезпеки (ризиків), відсутність тяжких або особливо тяжких наслідків вчинення тиску щодо постраждалої особи, враховуючи принципи розумності та пропорційності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника, передбачених у частині другій статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та заявлених заявницею ОСОБА_1 .

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що заявниця ОСОБА_1 не позбавлена можливості в подальшому обрати ефективний спосіб захисту її прав та інтересів у даному майновому спорі, що існує між нею та ОСОБА_2 , в тому числі шляхом звернення до суду з позовом про розподіл спільного сумісного майна подружжя, про відшкодування збитків, упущеної вигоди і т.і.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

VII. Розподіл судових витрат.

В силу ч.3 ст.350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265, 268, 350-1 - 350-8 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису в і д м о в и т и.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, - віднести на рахунок держави.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 24.06.2022 року.

Відомості про учасників справи:

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженка м.Судова Вишня Мостиського району Львівської області, проживає за адресою:АДРЕСА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 .

Заінтересована особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , уродженець с.Острів Сокальського району Львівської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя Ю.В. Кічак