Постанова

Іменем України

27 червня 2022 року

м. Київ

справа № 356/177/18

провадження № 61-11895св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сердюка В. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт, дії та рішення якого оскаржуються- державний виконавець Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Левіцька Алла Сергіївна,

заінтересовані особи: Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», Всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2021 року у складі колегії суддів: Ящук Т. І., Махлай Л. Д., Немировської О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст заявлених вимог скарги

У січні 2021року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії та рішення державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Левіцької А. С. (далі - Печерський РВ ДВС у місті Києві Центрального МРУ Міністерства юстиції (м. Київ)) заінтересовані особи: Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»

(далі - АТ КБ «ПриватБанк»), Всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України» (далі - ВГО «Фінансова грамота України»),

у якій просила визнати незаконними дії державного виконавця

Левіцької А. С. та визнати незаконними та скасувати повідомлення

від 11 грудня 2020 року про повернення виконавчого документу.

Скарга мотивована тим, що 20 листопада 2018 року Березанським міським судом Київської області у справі за позовом ОСОБА_1 до

ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа- ВГО «Фінансова грамота України» про захист порушених прав споживача, розірвання договору банківського дебетового карткового рахунку та про повернення залишку грошових коштів, було винесено рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме: договір банківського дебетового карткового рахунку від 13 лютого 2009 року № НОМЕР_1 , укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , розірвано, в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошової суми в розмірі 14,93 грн, яка залишилась на відкритому картковому рахунку, відмовлено.

03 грудня 2020 року, на вищезазначене рішення було видано виконавчий лист та пред`явлено його стягувачем на виконання до Печерського РВ ДВС

у місті Києві Центрального МРУ Міністерства юстиції (м. Київ).

11 грудня 2020 року державним виконавцем Левіцькою А. С. було винесено та направлено стягувачу повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 7 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»

у зв`язку з тим, що виконавчий документ не містить заходів примусового виконання рішень.

Заявник указувала, що зі змісту резолютивної частини рішення у справі

№ 356/177/18 вбачається, що по своїй суті дане рішення є рішенням немайнового характеру, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії, а саме: розірвати договір банківського дебетового карткового рахунку

від 13 лютого 2009 року № НОМЕР_1 , укладений між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , тобто, резолютивна частина рішення містить чітке зобов`язання, яке необхідно вчинити боржнику.

У виконавчому листі визначений боржник, на якого покладається обов`язок щодо виконання цього рішення немайнового характеру, а саме розірвати вказаний договір банківського дебетового карткового рахунку.

Зміст виконавчого листа № 356/177/18, виданий 03 грудня 2020 року Березанським міським судом Київської області, дає підстави для висновку, що даний виконавчий лист відповідає вимогам до виконавчого документа встановленим статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у ньому чітко вказано ті дії, які боржника зобов`язано вчинити та спосіб їх виконання, а порядок виконання рішень такого характеру встановлено статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, повідомлення державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання є помилковим, незаконним та таким, що грубо порушує її інтереси, як стягувача.

Посилаючись на вказані обставини, заявник просила скаргу задовольнити.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Ухвалою Березанського міського суду Київської області від 18 лютого

2021 року (у складі судді Голік Г. К.) скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Визнано неправомірними дії державного виконавця Печерського РВ ДВС

у місті Києві Центрального МРУ Міністерства юстиції (м. Київ)

Левіцької А. С. щодо винесення повідомлення від 11 грудня 2020 року про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Визнано неправомірним та скасовано повідомлення від 11 грудня 2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, винесене державним виконавцем Печерського РВ ДВС

у місті Києві Центрального МРУ Міністерства юстиції (м. Київ)

Левіцькою А. С.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що захід примусового виконання визначений резолютивною частиною рішення Березанського міського суду Київської області від 20 листопада 2018 року, тому повернення виконавчого документа без прийняття до виконання грубо порушує право стягувача на примусове виконання рішення суду, а також є недопустимим з огляду на вимоги, визначені статтею 18 ЦПК України, у зв`язку з чим повідомлення про повернення виконавчого листа без прийняття до виконання підлягає скасуванню.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 червня 2021 року ухвалу Березанського міського суду Київської області від 18 лютого 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що державний виконавець, приймаючи рішення про повернення виконавчого документа стягувачу, діяла відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» в межах повноважень, визначених законом, та правомірно повернула виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 7 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки рішення суду про розірвання договору припиняє його дію на майбутнє з моменту набрання таким рішенням суду законної сили, а тому таке рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішення, оскільки не містить подальших зобов`язань про вчинення певних дій, так як таке зобов`язання припинено відповідно до положень частини третьої статті 653 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, поданій у липні 2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня

2020 року у справа № 754/2223/15-ц (провадження № 14-568св19), постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 201/12569/16 (провадження № 61-2627св21) та постанові Вищого господарського суду від 24 жовтня 2012 року у справі № 5/23/07.

Також заявник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах), а саме вказує, що повернення виконавчого документу, який був виданий на підставі рішення суду, що вступило в законну силу державним/приватним виконавцем стягувану без прийняття до виконання на підставі пункту 7 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з тим, що виконавчий документ не містить заходів примусового виконання рішень, що фактично нівелює законодавчо закріплений принцип обов`язковості виконання рішення суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржене повідомлення державного виконавця є необґрунтованим, оскільки виконавчий лист містить чітке визначення дій, які слід вчинити боржнику, а тому у державного виконавця не було підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання та для направлення стягувачу відповідного повідомлення.

Доводи інших учасників справи

У вересні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» подало додаткові пояснення,

в яких вказувало, що постанова апеляційного суду є законною

і обґрунтованою, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для її скасування відсутні.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 20 листопада 2018 року розірвано договір банківського дебетового карткового рахунку від 13 лютого 2009 року № НОМЕР_1 , укладений між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 . Відмовлено в частині стягнення

з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 14,93 грн, яка залишилась на відкритому на її ім`я згідно договору карткового рахунку від 13 лютого 2009 року № НОМЕР_1 , банківському картковому рахунку.

03 грудня 2020 року представником ОСОБА_1 було отримано виконавчий лист.

11 грудня 2020 року державний виконавець Печерськогог РВ ДВС у місті Києві Центрального МРУ Міністерства юстиції (м. Київ) Левіцька А. С. винесла повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, з тексту якого вбачається, що виконавчий лист № 356/177/18, виданий 03 грудня 2020 року, повертається стягувачу на підставі пункту 7 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», яке стягувач отримав 14 січня 2021року.

Повідомлення не містить підпису державного виконавця.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою, другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частинами першої, третьої статті 406 ЦПК України передбачено, що ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу. Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення у справі «Горнсбі проти Греції», заява № 18357/91, від 19 березня 1997 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) зазначив, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

У справі, яка переглядається, стягувач у виконавчому провадженні ОСОБА_1 оскаржила дії державного виконавця Левіцької А. С. щодо винесення повідомлення від 11 грудня 2020 року про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження»

(у редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 3 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій) передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно зі статею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Суди попередніх установили, що рішенням Березанського міського суду Київської області від 20 листопада 2018 року, яке набрало законної сили,

у справі № 356/177/18, на підставі якого видано виконавчий лист, розірвано договір банківського дебетового карткового рахунку від 13 лютого

2009 року № НОМЕР_1 , укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк»

та ОСОБА_1

ОСОБА_1 , як стягувач у виконавчому провадженні, обґрунтовувала скаргу на дії державного виконавця тим, що повідомлення державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання є помилковим, незаконним та таким, що грубо порушує її інтереси, як стягувача, так як зміст виконавчого листа № 356/177/18, виданого 03 грудня 2020 року Березанським міським судом Київської області, дає підстави для висновку, що даний виконавчий лист відповідає вимогам до виконавчого документа, встановленим статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у ньому чітко вказано ті дії, які боржника зобов`язано вчинити та спосіб їх виконання, а порядок виконання рішень такого характеру встановлено статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження».

Положеннями частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження» встановлені вимоги до виконавчого документа.

Відповідно до пункту 7 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій) виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

Порядок виконання судового рішення немайнового характеру врегульовано розділом VIII Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною першою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій) за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Частинами другою, третьою статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.

Аналіз наведених положень статті 653 ЦК України дозволяє зробити висновок, що у разі розірвання договору, зобов?язання сторін, що витікають з даного договору, припиняються повністю.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що розірвання договору припиняє його дію на майбутнє з моменту набрання таким рішенням суду законної сили, а тому таке рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішення, оскільки не містить подальших зобов`язань про вчинення певних дій.

Апеляційний суд проаналізував зміст виконавчого листа № 356/177/18

від 03 грудня 2020 року, виданого на підставі рішення Березанського міського суду Київської області від 20 листопада 2018 року, яким розірвано договір банківського дебетового карткового рахунку від 13 лютого 2009 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , та дійшов вірного висновку, що даний виконавчий лист не передбачає заходів примусового виконання рішення, визначених Законом України «Про виконавче провадження», оскільки саме рішення суду не передбачає зобов`язання боржника до вчинення певних дій. Зобов`язання, яке виникало з договору, припинено.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справа № 754/2223/15-ц, провадження

№ 14-568св19, постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 201/12569/16, провадження № 61-2627св21 та постанові Вищого господарського суду від 24 жовтня 2012 року у справі № 5/23/07.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин.

У постанові від 19 травня 2020 року у справа № 754/2223/15-ц (провадження № 14-568св19) Велика Палата Верховного Суду досліджувала питання юрисдикції оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів.

У справі, яка переглядається, питання юрисдикції не було предметом судового розгляду.

Постановою від 30 червня 2021 року у справі № 201/12569/16 (провадження № 61-2627св21) Верховний Суд зробив висновок, що рішення про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння підлягає примусовому виконанню у порядку, передбаченому статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження», шляхом вилучення майна у боржника і передачі стягувачу предметів, зазначених у рішенні.

Водночас у справі, яка переглядається, вирішувалось питання виконання судового рішення, за яким на боржника не покладається обов`язку вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення. Діючим законодавством не передбачено заходи примусового характеру щодо виконання рішення про розірвання договору, так як таке зобов`язання припиняються відповідно до вимог цивільного законодавства.

Детальний аналіз судових рішень, на які містяться посилання в касаційній скарзі, не дає підстави вважати, що прийнята у справі постанова протирічить судовій практиці.

Посилання в касаційній скарзі на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у випадках повернення виконавчого документу, який був виданий на підставі рішення суду, що вступило в законну силу, державним/приватним виконавцем стягувану без прийняття до виконання на підставі пункту 7 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з тим, що виконавчий документ не містить заходів примусового виконання рішень, є безпідставними, оскільки судова практика з наведеного питання є сталою.

При розгляді скарг на повідомлення державного/приватного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 7 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з тим, що виконавчий документ не містить заходів примусового виконання рішень, суд у кожній справі має виходити з конкретних обставин, зокрема, чи покладається на боржника обов`язок вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Від встановлення наведеного залежитиме правильність вирішення спору.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк