Справа №478/174/22 пров. №2/478/92/2022
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

22 червня 2022 року Казанківський районний суд Миколаївської області

в складі : головуючої судді Сябренко І.П.

за участю: секретаря Поліщук С.П.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду смт. Казанка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення,

В с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 30 листопада 2006 року вона є власником квартири за АДРЕСА_1 . В зазначеній квартирі зареєстровані вона та її неповнолітні діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У період з 2007 року по 2012 рік вона та відповідач ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах. Під час спільного проживання з відповідачем, з її згоди останній, також проживав у вищезазначеній квартирі без реєстрації. Після припинення у 2012 році з відповідачем фактичних шлюбних відносин, останній добровільно відмовляється виселитися із належної їй квартири, чим перешкоджає їй як власнику користуватися житлом, тому просить суд примусово виселити ОСОБА_2 з належної їй на праві власності квартири за АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, посилаючись на те що вона у 2006 році за власні кошти придбала квартиру за АДРЕСА_1 . Починаючи з 2007 року відповідач ОСОБА_2 проживав у її квартирі на тій підставі, що був її цивільним чоловіком та є батьком їхніх спільних дітей. Через сварки та бійки, які виникали з вини відповідача та постійних принижень і погроз фізичною розправою вона припинила спільне проживання з відповідачем та змушена була в серпні 2012 року разом з дітьми перейти жити до своїх батьків. Вважає, що після припинення фактичних шлюбних відносин з відповідачем припинилася обставина, яка була підставою набуття відповідачем права користування її житловим приміщенням. Однак, відповідач ОСОБА_2 відмовляється добровільно звільнити квартиру і до цього часу продовжує проживати в ній, користується її речами, без її згоди змінив замки на вхідних дверях, не дозволяє їй як власнику квартири заходити до неї, зловживає спиртними напоями, псує майно та продає побутові речі з квартири, не сплачує комунальні послуги, тому у 2020 році було примусово припинено постачання енергоносіїв до квартири, що у свою чергу, перешкоджає їй володіти і користуватися власним майном, у зв`язку з чим на даний час вимушена винаймати житло, просила позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що з травня 2001 року він разом із позивачкою ОСОБА_1 почали спільно проживати та винаймати житло. З народженням старшого сина ОСОБА_3 постало питання придбання власного житла. Так, 30 листопада 2006 року вони разом із позивачкою за спільні кошти придбали квартиру за АДРЕСА_1 . На час придбання квартири позивачка перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною, її щомісячний прибуток складав тільки із коштів державної соціальної допомоги по догляду за дитиною, фактичним утриманням сім`ї займався він, з його боку на придбання вказаної квартири було надано суму, в розмірі 45000 гривень. Зазначив, що ремонтні роботи у квартирі були проведені ним особисто, меблі і побутову техніку вони з позивачкою купували за кошти зароблені ним, оскільки свою заробітну плату позивачка витрачала на придбання одягу для себе. Його фактичні шлюбні відносини з позивачкою припинились у травні 2016 року. На даний час він дійсно зареєстрований в приміщенні колишнього гуртожитку, який розташований по АДРЕСА_2 , яке є не придатним для проживання, але фактично проживає у вищезазначеній квартирі без реєстрації, наголосив на тому, що він неодноразово пропонував позивачці зареєструвати його за місцем фактичного проживання, але остання зволікала з вирішенням даного питання. Він неодноразово пропонував позивачці надати йому можливість самостійно сплачувати комунальні послуги, але остання лише вимагала гроші з посиланням на те, що сплатить сама, рахунків по сплаті за електроенергію і газопостачання він не отримував, а потім виявилось, що позивачка звернулась із заявами про відключення квартири від електроенергії і газопостачання. Посилаючись на те, що іншого житла він не має, а квартира за АДРЕСА_1 , є єдиним місцем його проживання, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вислухавши доводи сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить такого висновку.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30.11.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Казанківського районного нотаріального округу Миколаївської області Рожко О.О., зареєстрованого в реєстрі за №2670, та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССВ №471683, виданого Казанківським бюро технічної інвентаризації від 06.12.2006 року ОСОБА_1 в цілому належить на праві приватної власності квартира за АДРЕСА_1 (а.с.13, 15).

Сторони нетривалий час перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, про що не заперечувалося останніми.

Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (копії) серії НОМЕР_1 від 08.02.2005 року (а.с.23), та сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження (копії) серії НОМЕР_2 від 18.04.2008 року (а.с.24).

ОСОБА_2 у 2007 році вселився у спірну квартиру зі згоди її власника - ОСОБА_1 .

Згідно даних домової книги для прописки громадян в квартирі за АДРЕСА_1 зареєстрованими значаться лише: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.20-22).

З довідки виданої Виконавчим комітетом Казанківської селищної ради, за вих.№43/02.01 від 23.05.2022 року (а.с.126), та Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання за №14 від 17.02.2022 року (а.с.30) вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований за місцем проживання по АДРЕСА_2 , але фактично з 2007 року проживає в квартирі за АДРЕСА_1 , без реєстрації.

Згідно заяви від 15.09.2017 року, ОСОБА_1 зверталася до поліції за фактом загрози вбивства її та членів її родини колишнім цивільним чоловіком ОСОБА_2 , який систематично погрожує їй та її батькам, у зв`язку з чим просила вжити заходів (а.с.29).

З повідомлення Відділення поліції №1 Баштанського РВП ГУНП України в Миколаївській області, за вих. №1260/65-2022 від 07.02.2022 року, вбачається, що в результаті проведення перевірки за заявою ОСОБА_1 по факту прийняття мір до колишнього співмешканця гр. ОСОБА_2 , який не пускає до квартири, зареєстрованої до ІПНП «Єдиний облік» за №597 від 06.02.2022 року, встановлено, що в даному факті відсутні ознаки вчинення кримінального правопорушення, тому згідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» та «Порядку розгляду звернень та організації проведення особистого прийому громадян в органах та підрозділах Національної поліції України», затвердженого наказом МВС України від 15.11.2017 року №930, перевірку за заявою від 06.02.2022 року припинено (а.с.26).

З довідки виданої Виконавчим комітетом Казанківської селищної ради, за вих.№43/02.01 від 23.05.2022 року вбачається, що селищна рада компрометуючих матеріалів на гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який зареєстрований за місцем проживання по АДРЕСА_2 , але фактично проживає в квартирі за АДРЕСА_1 , не має. Скарг від сусідів та інших мешканців до виконкому не надходило. До адміністративної відповідальності не притягувався (а.с.125).

В судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили, що вини є батьками позивачки ОСОБА_1 , яка за власні кошти та з їхньою допомогою придбала 30 листопада 2006 року квартиру за АДРЕСА_1 . Зазначили, що сторони, як дружина і чоловік фактично разом не проживали, відповідач ОСОБА_2 матеріальної допомоги на придбання квартири та проведення ремонту не надавав, з якого саме часу їхня дочка дозволила відповідачу ОСОБА_2 проживати у своїй квартирі вони не знають, але через постійні сварки та приниження була змушена залишити свою квартиру, в якій на даний час проживає відповідач та чинить перешкоди їхній дочці у користуванні своєю квартирою.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що проживає у квартирі за АДРЕСА_3 та являється сусідом відповідача ОСОБА_2 , який починаючи з літка 2007 року проживає у квартирі за АДРЕСА_1 . Відповідач вселився до квартири разом зі своєю дружиною ОСОБА_1 та їхнім старшим сином, але на даний час останні разом не проживають, ким була придбана зазначена вище квартира та за чиї кошти було зроблено в ній ремонт йому особисто не відомо.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що являється сусідом та товаришем відповідача ОСОБА_2 , який в період з 2007 року по 2017 рік спільно проживав разом з позивачем ОСОБА_1 , мають двох синів. У 2007 році сторони придбали квартиру за АДРЕСА_1 , в якій відповідач особисто робив ремонт і на даний час проживає в ній разом зі своїм старшим сином.

Спір з приводу користування житловим приміщенням виник між жінкою та чоловіком, які перебували у фактичних шлюбних відносинах, одному з яких - ОСОБА_1 належить на праві особистої приватної власності квартира, а інший - ОСОБА_2 вселився до цієї квартири як член сім`ї власника і продовжує користуватися нею і після припинення фактичних шлюбних відносин, що унеможливлює користування житлом його власницею - ОСОБА_1 .

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п.1 ст.8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, п.50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п.47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом з тим, суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника квартири, захищені і ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в ст.1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважував, що ст.1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст.8 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п.2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст.8 Конвенції.

У даному випадку спір виник між власником квартири, яка є одночасно і її користувачем, та користувачем цієї квартири з приводу користування вказаним житлом після припинення фактичних шлюбних відносинах з власником квартири.

Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування ст.ст.391, 395, 405, 406 ЦК України та ст.ст.64, 150 та 156 ЖК УРСР.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами ст.3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у ч.2 ст.64 ЖК УРСР.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:

- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;

- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій;

- абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.

Згідно з ч.ч.1 та 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у Главі 32 ЦК України (статті 401-406).

Аналіз положень цієї глави свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:

У ч.1 ст.156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до ч.1 та ч.2 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, треба приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст.406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення ст.406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст.402, ч.1 ст.405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований за місцем проживання по АДРЕСА_2 .

Таким чином, у цій справі питання про виселення відповідача зі спірного житла у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених ст.50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивачки, з якою залишилися проживати спільні з відповідачем діти, та захистом права відповідача як колишнього члена її сім`ї на користування квартирою.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, ст.15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у ст.16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до вимог ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Згідно зі ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На думку суду, виселення відповідача із спірної квартири відповідає вимогам ст.8 Конвенції, з огляду на те, що між сторонами спору склалися неприязні стосунки, відповідач вже не є членом сім`ї позивача, має інше житло для проживання, на відміну від позивача, яка іншого житла не має.

У даному випадку права позивача, як власниці житлового приміщення, гарантовані ст.1 Першого протоколу до Конвенції, порушуються відповідачем.

Таким чином, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який забезпечений іншим житловим приміщенням.

З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити та усунути перешкоди у здійсненні нею права власності шляхом виселення відповідача зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

У відповідності до ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 992 грн 40 коп.

Керуючись ст.ст.12, 13, 259, 264, 265, 268, 279 ЦПК України, суд

У х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення, - задовольнити повністю.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності квартирою за АДРЕСА_1 , шляхом виселення з неї ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 992 грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 27.06.2022 року.

Суддя І.П. Сябренко