Справа № 174/117/22
п/с № 2/174/130/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2021 року м. Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області в складі :

головуючого судді - Ілюшик І.А.,

за участю: секретаря Шарапової О.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Вільногірськ, Дніпропетровської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 10.11.2017 року по 17.11.2020 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбних відносин вона народила спільну дитину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . У період перебування в шлюбі, подружжям було придбано 05.09.2019 року за 160 000, 00 грн. по договору куплі продажу двокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 посилаючись на те, що в договорі купівлі-продажу квартири власником зазначений лише він, змусив покинути спільну квартиру її разом з малолітніми дітьми. Оскільки, майно було придбане нею та відповідачем в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому вона має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за нею 1/2 частки квартири в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Просить суд позов задовольнити, судові витрати покласти на відповідача. Уточнивши позовну заяву, просила також визнати за відповідачем право власності на 1/2 частки квартири в порядку поділу майна подружжя (а.с. 24)

Ухвалою судді Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 18.02.2022 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків.

Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 03.03.2022 року у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, сторонам роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки.

Ухвалою від 15.04.2022 року клопотання представника відповідача задоволено, витребувано інформацію про доходи сторін за період з 01.11.2017 року по 10.09.2019 року.

Також судом задоволено клопотання представника відповідача про допит свідка ОСОБА_5 , однак до суду вона не з`явилась.

Позивач та її представник відмовились від поданого клопотання про витребування у приватного нотаріуса копії договору купівлі-продажу та їх відмова прийнята судом шляхом постановлення протокольної ухвали.

Позивач та її представник в судове засідання з`явились, позов підтримали та просили задовольнити. Представник пояснив, що спірна квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі. Позивач під час шлюбу знаходилась у відпустці по догляду за дитиною, отримувала допомогу від держави, а також орендну плату за пай. Інших доходів не мала.

Відповідач будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судові засідання не з`являвся.

Представник відповідача в судове засідання зявився, позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити, оскільки квартира придбана відповідачем за кошти, які він отримав у борг до укладення шлюбу, тому вона не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і поділу не підлягає. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності у неї грошових коштів на придбання спірної квартири.

Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справі підтверджено, що згідно копії рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17.11.2020 року про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили 18.12.2020 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 6,7).

Згідно копії свідоцтва про народження, від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8).

Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , її власником є ОСОБА_3 (а.с. 10).

Згідно копії розписки від 31.10.2017 року ОСОБА_3 отримав в якості позики грошові кошти на придбання житла в розмірі 150 000 грн., яку зобовязався повернути на протязі трьох місяців з дня звернення ОСОБА_5 до нього з заявою про повернення позики (а.с. 41).

Завдаток за квартиру було отримано продавцем від ОСОБА_3 19.08.2019 року (а.с. 42).

Відповідно копії свідоцтва про спадщину від 15.03.2016 року, ОСОБА_7 отримала спадщину після смерті ОСОБА_8 , яка складається з земельної ділянки площею 7,4200 гектарів (а.с. 51).

Відповідно до пояснень представника позивача в судовому засіданні, довідка про доходи видана на імя спадкодавця ОСОБА_8 , оскільки договір оренди не було переоформлено, але орендну плату за період з 2016 по 2018 роки отримала ОСОБА_7 в сумі 22963,56 грн. (а.с. 52).

У 2019 році ОСОБА_9 отримала дохід в сумі 10060,57 грн. (а.с. 53).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 05.09.2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , покупцем квартири є ОСОБА_3 , ціна договору 145000,00 грн. (а.с. 55, 56).

Відповідно до наданої Державною податковою службою України інформації з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків від 24.05.2022 року слідує, що ОСОБА_9 з ІV кварталу 2017 року по ІІІ квартал 2019 року отримала сукупний дохід в розмірі 17800,57 грн., а відповідач ОСОБА_3 та той самий період - 55414,52 грн., тобто вони сукупно отримали дохід в розмірі 682115,09 грн. (а.с. 70, 71).

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За приписами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майно, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення щодо рівності часток у спільній сумісній власності містить ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом.

Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановленням їхньої вартості.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені ст. 65 СК України.

Згідно ч. 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Як розяснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обовязковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18) вказано, що застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У постанові від 12.02.2020 року у справі № 725/1776/18 (провадження N 61-7911св19) Верховний Суд вказав, що висновок судів попередніх інстанцій про те, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя, є неправильним і суперечить нормам матеріального права, що нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріплений законодавцем в ЦК України та в СК України.

В постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року також вказано, що за змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При цьому суд також враховує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 26.03.2020 року у справі №404/8567/15-ц, провадження №61-15051св19. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до обєктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сімї, а не власні, не повязані із сімєю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то цивільні права та обовязки за цим договором виникають в обох із подружжя. Зазначена позиція наведена в постанові Верховного Суду від 07.10.2021 у справі № 295/8319/18.

Отже, слід зазначити, що у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об?єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов?язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Натомість, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про поділ майна подружжя. Позов обґрунтований тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, за час шлюбу вони придбали квартиру, просила суд визнати за нею та відповідачем право власності на 1/2 частику цієї квартири за кожним.

На час розгляду справи по суті вартість спірної квартири сторони визначили в сумі 160000 грн., клопотань про призначення відповідної експертизи до суду не надходило. Судом досліджені документи, на підставі яких у подружжя виникло право власності на спірне майно, враховано обставини надання згоди позивачем на придбання квартири, оскільки в п. 5.2. договору дружина покупця ОСОБА_9 надала згоду на укладення цього договору, що підтверджується її заявою.

Суд погоджується з тим, що вказане беззаперечно не підтверджує факт придбання зазначеної квартири за рахунок спільних коштів подружжя, однак свідчить про те, що подружжя дійшло згоди щодо придбання майна, відповідач при укладенні договору та його нотаріальному посвідченні не повідомив, що кошти на придбання спірної квартири належать особисто йому і в договорі це не вказано, а придбана квартира в подальшому використовувалася сімєю, як житло.

В письмових поясненнях представника відповідача прямо вказано, що сім`я позивача та відповідача спочатку складалася з трьох, а потім з чотирьох осіб. У спірний період сторони у справі спільно проживали, вели спільний побут та господарство, що не заперечувалось в процесі судового розгляду, 13.04.2018 року у сторін по справі народилась дитина, що вказує на спільність планів на майбутнє та існування тісних сімейних взаємовідносин. Таким чином під час придбання спірної квартири та в подальшому (до розладу сімейних відносин) вона сторонами визнавалась спільним майном подружжя.

Суд доходить висновку про те, що презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно відповідачем не спростована.

Матеріалами справи дійсно підтверджено, що за відомостями Державної податкової служби України ОСОБА_9 та ОСОБА_3 з ІV кварталу 2017 року по ІІІ квартал 2019 року отримали сукупний дохід в розмірі 55414,52 грн. Але на думку суду відомості щодо офіційного сукупного доходу сторін лише підтверджують їх майновий стан під час перебування у шлюбі.

Суд не може погодитись, що надана відповідачем розписка про отримання ним 31.10.2017 року (тобто до укладення шлюбу із відповідачем та майже за два роки до придбання квартири) в якості позики 150 000 грн. від ОСОБА_5 сама по собі підтверджує те, що на придбання спірної квартири ним витрачені лише ті кошти, які отримані у позику до укладення шлюбу, оскільки будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів цього суду не надано. Від допита свідка ОСОБА_5 відповідач та його представник фактично відмовились, оскільки 15.08.2021 року представник відповідача подав заяву про розгляд справи за його відсутності з урахуванням письмових пояснень. Відповідач жодного разу до суду не зявився.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка - це документ, який в даному випадку лише підтверджує боргове зобов`язання. Суд вважає, що висновок представника відповідача про те, що розписка в даному випадку підтверджує придбання спірної квартири за власні кошти відповідачем є нічим не обґрунтованим припущенням.

Судом встановлено, що грошові кошти ОСОБА_3 від ОСОБА_5 отримав 31.10.2017 року для придбання квартири, шлюб між сторонами укладено 10.11.2017 року, спірне майно придбано у 2019 році, тому суд критично ставиться до доводів представника відповідача про те, щодо сплати відповідачем особистих коштів за придбання квартири, отриманих у позику та виходить з того, що такі доводи у даному випадку не мають правового значення в силу їх недоведеності, оскільки в розумінні вимог статті 57 СК України спірна квартира не є особистою приватною власністю ОСОБА_3 . Те, що спірна квартира зареєстрована за відповідачем на праві приватної власності, само по собі не означає, що вона належить лише цій особі. Майно і в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. Наявність у матеріалах справи розписки про отримання продавцем авансу за квартиру від ОСОБА_3 також висновки суду не спростовує, виходячи з викладеного вище.

При цьому, за змістом статті 60 СК України, відсутність у ОСОБА_1 значного власного доходу (заробітку) не змінює статус спірної квартири, як спільної власності подружжя, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, зокрема догляд за народженою у шлюбі малолітньою дитиною.

В процесі розгляду справи доведено поза розумним сумнівом, що набута сторонами в період шлюбу квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вирішуючи спір, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, керуючись презумпцією спільності права власності подружжя на майно, набутого ними в період шлюбу, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про визнання права власності за кожним із колишнього подружжя по 1/2 частині спірної квартири підлягають задоволенню, оскільки є обґрунтованими та доведеними. Натомість відповідачем не доведено, що спірна нерухомість придбана у 2019 році за його особисті кошти, які він отримав у 2017 році. Суд надав належну оцінку усім доводам і доказам ОСОБА_3 , на які він посилався, спростовуючи презумпцію спільності цього майна.

Встановивши відсутність підстав для відступу від засади рівності часток подружжя в розумінні ст. 70 СК України, а також, що жодна із сторін не заявила вимог про реальний поділ спільного майна, відсутність даних про технічну можливість такого поділу, суд доходить висновку, що таке майно слід поділити в межах заявлених вимог, визначивши за кожним із сторін по рівній частці у спільній власності, а саме по 1/2 частці у праві спільної власності на вказану квартиру.

Виділена окремо в прохальній частині позовної заяви вимога ОСОБА_1 про здійснення поділу майна у вигляді квартири на думку суду не підлягає задоволенню, оскільки є не конкретною та судом вже здійснено поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 частину спірного майна за кожним з колишнього подружжя.

Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, визнавши, за кожним із сторін право власності на 1/2 частину спірної квартири, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1600 грн. вартості судового збору. Судові витрати в іншій частині віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 18, 19, 42, 81, 82, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_9 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , судовий збір у розмірі 1600,00 грн.

В задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 19.08.2022 року.

Суддя Вільногірського міського суду

Дніпропетровської області І.А.Ілюшик