ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 680/422/20

Провадження № 22-ц/4820/314/22

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Дубова М.В.,

з участю представника апелянта,

прокурора

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 03 листопада 2021 року, суддя Яцина О.І., у справі за позовом першого заступника керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах Хмельницької обласної державної адміністрації до Кам`янець-Подільської районної державної адміністрації Хмельницької області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним державного акта та зобов`язання повернути земельну ділянку,

встановив:

В червні 2020 року перший заступник керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури, (далі прокурор), в інтересах Хмельницької обласної державної адміністрації звернувся в суд з позовом до Кам`янець-Подільської районної державної адміністрації Хмельницької області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним державного акта та зобов`язання повернути земельну ділянку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказав, що розпорядженням голови Новоушицької районної державної адміністрації № 941/07-р від 27 грудня 2007 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельних ділянок» затверджено проект землеустрою та передано безоплатно у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,10 га для ведення садівництва за рахунок земель державної власності на території Вільховецької сільської ради. На підставі зазначеного розпорядження Новоушицької районної державної адміністрації ОСОБА_1 отримав державний акт серії ЯГ № 969345 від 28 грудня 2007 року на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га для ведення індивідуального садівництва на території Вільховецької сільської ради, кадастровий номер земельної ділянки :07:001:0609. Оскільки розпорядження Новоушицької районної державної адміністрації видано з порушенням вимог чинного законодавства, тому воно підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а державний акт на право власності на земельну ділянку визнанню недійсним.

Відповідно до інформації Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Серет Державного агентства водних ресурсів України №1321 від 06 грудня 2019 року за результатами співставлення наявної проектної документації водоохоронної зони Дністровського водосховища з даними публічної кадастрової карти України встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :07:001:0609 знаходиться в межах прибережної захисної смуги Дністровського водосховища. Крім того, проведеним сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_2 співставленням земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0609 з даними публічної кадастрової карти України встановлено, що вказана земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги Дністровського водосховища.

На думку позивача, при передачі ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0609, площею 0,10 га, Новоушицькою районною державною адміністрацією не враховано розміри та межі прибережної захисної смуги річки Дністер, внаслідок чого порушено вимоги ст.ст. 59, 60 ЗК України та ст.ст. 85, 88 ВК України. Враховуючи, що спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель водного фонду і її цільове призначення у встановленому законом порядку не змінювалось, тому Новоушицька районна державна адміністрація незаконно передала її у власність ОСОБА_1 , як землю сільськогосподарського призначення (для ведення садівництва).

Прокурор просив суд визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Новоушицької районної державної адміністрації №941/07-р від 27 грудня 2007 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельних ділянок» в частині затвердження проекту землеустрою та передачі безоплатно у власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0609, площею 0,10 га для ведення садівництва за рахунок земель державної власності на території Вільховецької сільської ради, а також в частині видачі державного акта на право власності на вказану земельну ділянку. Визнати недійсним державний акт серії ЯГ № 969345 від 28 грудня 2007 року на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :07:001:0609, площею 0,10 га для ведення індивідуального садівництва на території Вільховецької сільської ради, виданий ОСОБА_1 . Зобов`язати ОСОБА_1 повернути в державну власність земельну ділянку з кадастровим номером :07:001:0609, площею 0,10 га для ведення садівництва, розташовану на території Вільховецької сільської ради.

Крім того, посилаючись на те, що про порушення вимог земельного законодавства прокурору стало відомо після отримання інформації з Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Серет Державного агентства водних ресурсів України №1321 від 06 грудня 2019 року, просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду та поновити його.

Рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 03 листопада 2021 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Новоушицької районної державної адміністрації № 941/07-р від 27 грудня 2007 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельних ділянок» в частині затвердження проекту землеустрою та передачі безоплатно у власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0609, площею 0,10 га, для ведення садівництва за рахунок земель державної власності на території Вільховецької сільської ради, а також в частині видачі державного акта на право власності на вказану земельну ділянку. Визнано недійсним державний акт серії ЯГ № 969345 від 28 грудня 2007 року на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :07:001:0609, площею 0,10 га, для ведення індивідуального садівництва на території Вільховецької сільської ради, виданий ОСОБА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 повернути в державну власність земельну ділянку з кадастровим номером :07:001:0609, площею 0,10 га для ведення садівництва, розташовану на території Вільховецької сільської ради. Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що Новоушицька районна державна адміністрація з перевищенням наданих їй повноважень передала спірну земельну ділянку у власність ОСОБА_1 як землю сільськогосподарського призначення, оскільки дана земельна ділянка відноситься до категорії земель водного фонду, її цільове призначення у встановленому законом порядку не змінювалось.

Відмовляючи у застосуванні наслідків спливу позовної давності суд вказав на відсутність у справі доказів того, що Хмельницькій обласній державній адміністрації було відомо про спірне рішення Новоушицької районної державної адміністрації в 2007 2008 роках. Суд погодився з доводами прокурора про те, що встановлення факту знаходження спірної земельної ділянки у стометровій зоні від урізу води річки Дністер, що відносить її до земель прибережної захисної смуги та водного фонду, стало можливим лише після витребування матеріалів землевпорядної документації з відділу у Новоушицькому районі Головного управління Держгеокадастру в Хмельницькій області 03 лютого 2020 року, а також надходження інформації Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Серет Державного агентства водних ресурсів України №1321 від 06 грудня 2019 року. Крім того, суд вказав, що заявлена прокурором вимога про зобов`язання повернути земельну ділянку є негаторним позовом, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, у зв`язку з чим строк позовної давності пропущено не було.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування скарги апелянт зазначив, що рішення суду є незаконним, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. Судом першої інстанції не надано оцінку тому, що на час набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку, її передача відбулась за процедурою та в порядку, визначеною законом. При виданні розпорядження голови районної державної адміністрації від 27 грудня 2007 року № 941/07-р матеріали проектної документації водоохоронної зони Дністровського водосховища на адресу Новоушицької районної державної адміністрації не надходили, у зв`язку з чим були відсутні підстави для відмови в затвердженні відповідного проекту землеустрою. Згідно з рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 23 серпня 2016 року у справі №680/450/16-ц також було встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться на березі річки Матірка, яка є малою річкою, відтак прибережна захисна смуга щодо даної річки встановлена на відстані 25 метрів, а не 100 метрів як зазначив прокурор. Судом не враховано, що Хмельницька обласна державна адміністрація могла та мала довідатися про прийняття Новоушицькою районною державною адміністрацією оскаржуваного розпорядження і порушення цими розпорядженнями прав та інтересів держави ще у 2007 році, відтак строк позовної давності прокурором пропущено, а обставини на які посилається прокурор як на поважні для поновлення строку позовної давності, не є такими.

В суді представник апелянта підтримала доводи апеляційної скарги.

Прокурор в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив, підтримав рішення суду першої інстанції.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що розпорядженням голови Новоушицької районної державної адміністрації №941/07-р від 27 грудня 2007 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо одержання безоплатно у власність земельних ділянок» затверджено проект землеустрою щодо одержання безоплатно у власність земельної ділянки ОСОБА_1 за рахунок земель державної власності для ведення садівництва на території Вільховецької сільської ради та передано безоплатно у власність земельну ділянку загальною площею 0,10 га для ведення садівництва (т. 1, а.с. 25, 26).

На підставі цього розпорядження 28 грудня 2007 року ОСОБА_1 одержав державний акт серії ЯГ №969345 на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :07:001:0609), зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 6 (т. 1, а.с. 41-46).

Згідно з інформацією Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Серет Державного агентства водних ресурсів України №1321 від 06 грудня 2019 року за результатами співставлення наявної проектної документації водоохоронної зони Дністровського водосховища (розроблена інститутом «Укрдіпроводгосп» в 1986 році, є дійсною та використовується працівниками в роботі) з даними публічної кадастрової карти України встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :07:001:0609 знаходиться в межах прибережної захисної смуги Дністровського водосховища (т. 1, а.с. 28-36).

Проведеним сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_2 співставленням земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0609 з даними публічної кадастрової карти України встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :07:001:0609 знаходиться в межах прибережної захисної смуги Дністровського водосховища (т. 1, а.с. 37-40).

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_2 пояснив, що внаслідок співставлення земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0609 з даними публічної кадастрової карти України ним було виявлено, що земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги Дністровського водосховища.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі рекреаційного призначення, землі водного фонду (стаття 19 ЗК України, зараз і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок і навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами, належать до земель водного фонду (пункт б частини першої статті 58 ЗК України та абзац 3 частини першої статті 4 ВК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Аналогічні норми закріплені в частинах першій-третій статті 88 ВК України.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (частина перша статті 61 ЗК України, частина перша статті 89 ВК України).

Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених ЗК України та ВК України.

Згідно з пунктом «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можна передавати у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 59 ЗК України громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, (далі - Порядок), у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом (постанова Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі №372/4149/18-ц).

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Таким чином, законодавство України обмежує безоплатне передання у приватну власність земель водного фонду випадком передання за рішенням уповноваженого органу тільки замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів). Крім того, зайняту прибережною захисною смугою земельну ділянку можна отримати в оренду для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо, а не у приватну власність для ведення садівництва.

Проаналізувавши інформацію, надану Басейновим управлінням водних ресурсів річок Прут та Серет Державного агентства водних ресурсів України №1321 від 06 грудня 2019 року та сертифікованим інженером-землевпорядником Ґригорчуком О.М. суд вважав доведеною обставину, що земельна ділянка з кадастровим номером :07:001:0609 знаходиться в межах прибережної захисної смуги Дністровського водосховища тобто накладається на землі водного фонду.

Статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не грунтується на розумних підставах.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

На спростування доводів прокурора, з приводу того, що спірна земельна ділянка не знаходиться в прибережній смузі Дністровського водосховища, докази відповідачем суду надані не були.

Посилання апелянта на те, що на момент передання ОСОБА_1 у власність спірної земельної ділянки дана ділянка знаходилась на березі малої річки Матірка висновків суду не спростовують та на законність рішення не впливають, оскільки дослідженими судом доказами встановлено, що на момент передачі земельної ділянки відповідачу в 2007 році ця ділянка знаходилася у прибережній захисній смузі Дністровського водосховища, а не на березі річки Матірка.

Висновок експерта № 841/021 від 11.06.2021 року не підтверджує доводів апелянта щодо не входження спірної земельної ділянки до складу земель прибережної захисної смуги, оскільки жодних обставин з цього приводу експертом в категоричній формі не встановлено. Навпаки, експерт, зіславшись на відсутність необхідної землевпорядної документації про встановлення водоохоронної зони, відповіді на поставлені йому питання, які стосуються предмету доказування в даній справі, не надав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) у свої рішеннях надав тлумачення позовної давності, як законного права правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, а тому перед застосуванням позовної давності належить з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові у зв`язку з його необґрунтованістю. У разі встановлення судом порушеного права, але позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона, суд відмовляє у позові у зв`язку зі спливом позовної давності, як самостійної підстави, за відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, на які посилався позивач.

Держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати який покликані норми про позовну давність, а тому держава несе ризик спливу позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Колегія суддів зазначає, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу заявлену прокурором щодо зобов`язання повернути земельну ділянку необхідно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), п. 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), п. 97 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)).

Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)).

Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явленим упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і на вказану вимогу не поширюється позовна давність.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19).

Встановивши належність спірної земельної ділянки до земель водного фонду, суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин приписи статті 391 ЦК України та частини другої статті 152 ЗК України та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог прокурора (постанова Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №306/2060/15-ц).

Вищевказані висновки також узгоджуються з правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі №680/721/18 та від 17 листопада 2021 року у справі № 372/2167/17.

Судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку з чим рішення підлягає залишенню без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 03 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 червня 2022 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова