Справа № 175/1196/21-ц
Провадження № 2/175/375/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2022 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Сайгак А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та збитків,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та збитків, в якій просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його, ОСОБА_1 користь суму несплаченого боргу у розмірі 5 000 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на його, ОСОБА_1 користь моральні та матеріальні збитки у розмірі 10 000 грн. та стягнути з відповідачки витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами по справі 01 вересня 2014 року було укладено угоду про визначення розміру, строків та порядку виконання грошових зобов`язань, згідно якої між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 узгоджено розмір та порядок виконання грошового зобов`язання. Однак відповідачка взяті зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові.

Відповідачка ОСОБА_2 про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим поверненням за закінченням терміну зберігання(а.с.30), трекінгом поштового відправлення з офіційного сайту «Укрпошта»(а.с.25), особистою розпискою(а.с.40) та довідкою про доставку смс-повідомлення щодо документу «Судова повістка»(а.с.43), однак у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не подавала.

Суд, заслухавши пояснення позивача та дослідивши докази у їх сукупності приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а відтак про відмову в задоволенні позову виходячи з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, 01 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено угоду про визначення розміру, строків та порядку виконання грошових зобов`язань згідно якої ОСОБА_2 зобов`язалась повернути ОСОБА_1 грошові кошти за договором КСД-01810 у розмірі 10 000 грн.(а.с.3). З вищевказаної угоди вбачається заповнення графіку платежів синьою кульковою ручкою в першому та другому рядку, згідно яких визначено розмір сплачуваних коштів 1 000 грн. в строк до 30 вересня 2014 року, та 1 000 грн. в строк до 30 жовтня 2014 року. Інші відмітки виконано олівцем.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того,ч. 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року N 6-1967цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинен виявити справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа.

Саме такий правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для всіх судів України.

Зокрема, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи N 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Надана позивачем угода від 01 вересня 2014 року, оригінал якої досліджено судом та долучено до матеріалів справи, не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки з її змісту відсутня фіксація факту передачі грошових коштів від позивача, також більшість записів здійснено з виправленнями та виконано олівцем, що унеможливлює встановлення судом факту узгодження саме такого графіку погашення заборгованості. Також позивачем не надано Договір № КСД-01810 згідно якого у ОСОБА_2 виникло грошове зобов`язання.

Таким чином, з огляду на те, що угода може підтверджувати факт укладення договору позики, однак лише в тому випадку, коли в ній вказані умови договору, відомості про передачу у власність другій стороні (позичальникові) грошових коштів або інших речей, які визначені родовими ознаками, зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у визначені строки та у визначеному порядку, надана ж позивачем угода, не підтверджує в розумінні положень ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України існування укладеного у письмовій формі між сторонами саме договору позики.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування .; збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.; моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи встановлені вище фактичні обставини справи та зазначені норми закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральних та матеріальних збитків суд зазначає, що вони є похідними від позовних вимог про стягнення заборгованості, не підтверджені доказами, а отже в цій частині вимог також необхідно відмовити.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд відмовляє в позові, не підлягають задоволенню і вимоги позивача щодо стягнення судових витрат у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 22, 23, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та збитків - відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Озерянська Ж.М.