Номер провадження: 22-ц/813/988/22
Справа № 501/2412/17
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Закіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Дубрянської Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одеса апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Швець Катерини Олегівни на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06 грудня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Чорноморської міської ради Одеської області, Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа: Громадська організація «Спортивний клуб «Бриз» про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

До Іллічівського міського суду Одеської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до Чорноморської міської ради Одеської області, Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області в якому просила суд:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно, об`єкти нерухомості, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які в цілому складаються з двоповерхової будівлі з балконами, означеної в схематичному плані літерою «А», загальною площею 143.1 кв.м., двоповерхової будівлі з балконами та терасою, означеної в схематичному плані під літерою «Б», загальною площею 99,7 кв.м., підпірна стінка - №1, підпірна стінка №2, майданчик №І, майданчик №ІІ.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 08 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого позивач набула право власності на нерухоме майно, право власності на яке просить за нею визнати. 05 травня 2014 року позивач зареєструвала за собою право власності на спірні об`єкти, однак рішенням Іллічівської міської ради від 10 червня 2016 року №81/51-VII їй було відмовлено у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, щодо земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . В процесі оскарження вказаного рішення ОСОБА_1 дізналась, що на виконання Чорноморського міського відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області знаходиться наказ Господарського суду Одеської області від 01 лютого 2010 року по справі 9-16/100-07-2548 в якому вказано знести за рахунок неприбуткової Громадської організації «Спортивний клуб з пляжних видів спорту «Бриз» самовільно збудоване нерухоме майно загальною площею 334,4 кв.м. по АДРЕСА_2 , що визначено у технічному паспорті КП №БТІ» м.Іллічівська від 03 березня 2007 року під літ. «А» - двоповерхова будівля з двома балконами та під літ. «б» - двоповерхова будівля з двома балконами та терасою та повернути земельну ділянку загальною площею 0,090 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ) (середній ярус міського пляжу) на користь Іллічівської (Чорноморської) міської ради. Так як, на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 (нині АДРЕСА_1 знаходяться об`єкти нерухомого, які належать позивачу на праві приватної власності то у неї є, відповідно до ст.120 ЗК України, пріоритетне право на укладення договору оренди земельної ділянки. Вважає, що так як вона набула право власності на спірне нерухоме майно то у ГО «Бриз» відсутній обов`язок виконання рішення суду щодо знесення самочинно збудованих будівель.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 06 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Чорноморської міської ради Одеської області, Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (третя особа Громадська організація «Спортивний клуб «Бриз») про визнання права власності відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що оскільки постановою Вищого господарського суду України від 14 січня 2009 року було вирішено зобов`язати ГО «Спортивний клуб пляжних видів спорту «Бриз» за свій рахунок знести самовільно збудоване нерухоме майно загальною площею 334,4 кв.м. по АДРЕСА_3 , що визначено в технічному паспорті КП «БТІ» м. Іллічівська від 03 березня 2007 року під літ. «А» - двоповерхова будівля з двома балконами та під літ «Б»- двоповерхова будівля з двома балконами та терасою, договір про задоволення вимоги іпотекодержателя був укладений 08 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , тобто після ухвалення вказаної постанов, з огляду на що, суд дійшов висновку, про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду, представником ОСОБА_1 адвокатом Швець Катериною Олегівною подано апеляційну скаргу, відповідно до вимог якої апелянт просить суд рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Чорноморської міської ради Одеської області, Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа: Громадська організація «Спортивний клуб «Бриз» про визнання права власності задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що визнання права власності необхідне ОСОБА_1 для законного володіння, користування та розпорядження своїм майном. Апелянт посилається відповідно на статтю 392 ЦК України, яка відповідно вказує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції були проігноровані та не були враховані вказані нею наступні аргументи:

- ОСОБА_1 не була стороною спору по господарській справі №9/16/100-07-2548;

-майно ОСОБА_1 - об`єкт нерухомості не є самовільно збудованим майном. На нього є правовстановлюючі документи та технічний паспорт, в якому відсутні відмітки про самовільні забудови;

- ОСОБА_1 не було залучено до виконавчого провадження в якості сторони виконавчого провадження, не зважаючи на те, що на момент відкриття виконавчого провадження (11 березня 2016 року) ОСОБА_1 вже була власником об`єкта нерухомості;

-сплив строк виконавчого провадження;

-щодо майна ОСОБА_1 немає жодного судового рішення чи виконавчого провадження.

Апелянт вказує, що врахування вищевказаного є вирішальним для правильного та повного розгляду справи та ухвалення відповідного рішення.

Також, ОСОБА_1 звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що судом першої інстанції було порушено ч. 4 статті 365 ЦПК України та не було надано мотивованої оцінки аргументам позивача, не було зазначено мотиви застосування відхилення таких аргументів.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що посилання суду першої інстанції на те, що право власності позивача ніким не оспорюється є перекривленим, оскільки нею було зазначено, що саме дії відповідача щодо знесення нерухомого майна яке на законних підставах належить позивачу призведуть до порушення такого права.

Апелянт вказує також на те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя був укладений майже через два роки після ухвалення рішення Вищого господарського суду України, що черговий раз підтверджує факт того, що ОСОБА_1 не було відомо про таке рішення суду, та відповідно вона є добросовісним набувачем права власності на нерухоме майно.

Підсумовуючи, апелянт зазначила, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи внаслідок чого рішення є необґрунтованим та незаконним.

22 січня 2020 року до суду апеляційної інстанції Чорноморською міською радою Одеської області було подано відзив на апеляційну скаргу з якого вбачається, що відповідач просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У наданому відзиві відповідач звертає увагу колегії суддів на те, що пред`явлення даного позову є черговою спробою уникнути виконання остаточної постанови Вищого господарського суду України від 14.01.2009 року № 9-16/100-07-2548, якою зобов`язано ГО «Бриз» знести об`єкти нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями суддею-доповідачем було обрано Ващенко Л.Г.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року (головуючий суддя Ващенко Л.Г.) поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15 травня 2019 року (головуючий суддя Ващенко Л.Г.) справу призначено до розгляду у судовому засіданні з викликом учасників справи.

Рішенням Вищої ради правосуддя №1612/0/15-21 від 20.07.2021 суддю ОСОБА_4 звільнено з посади судді Одеського апеляційного суду, у зв`язку з поданням заяви про відставку.

У зв`язку з чим та керуючись Положенням про АСДС, здійснено повторний автоматизований розподіл цивільної справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддям головуючим суддею по справі визначено суддю Таварткіладзе О.М.

09 вересня 2021 року ухвалою Одеського апеляційного суду під головуванням судді Таварткіладзе О.М цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Чорноморської міської ради Одеської області, Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа: Громадська організація «Спортивний клуб «Бриз» про визнання права власності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Швець Катерини Олегівни на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06 грудня 2018 року було прийнято до провадження та призначено розгляд справи у приміщені Одеського апеляційного суду за адресою: м. Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, 24-а на 22 березня 2022 року на 14 годину 30 хвилин.

Будучи в розумінні ч.8 ст. 128 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи на 22 березня 2022 року на 14 годину 30 хвилин., сторони в судове засідання не з`явилися, заяв про відкладення судового засідання з повідомленням про причини неявки або про розгляд справи в режимі відеоконференції не подали.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірний об`єкт) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, тому не можна ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній до 05.05.2014 року) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 658 Цивільного кодексу України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Згідно з ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Постановою Вищого господарського суду України від 14 січня 2009 року (а.с.69-72), було вирішено:

- договір оренди від 23 лютого 2005 року земельної ділянки площею 0,090 розташованої за адресою: АДРЕСА_3 (середній ярус міського пляжу), укладений між Іллічівською міською радою та неприбутковою громадською організацією «Спортивний клуб пляжних видів спорту «Бриз», розірвати;

- зобов`язати ГО «Спортивний клуб пляжних видів спорту «Бриз» повернути зазначену земельну ділянку Іллічівській міській раді та за свій рахунок знести самовільно збудоване нерухоме майно загальною площею 334,4 кв.м. по АДРЕСА_3 , що визначено в технічному паспорті КП «БТІ» м. Іллічівська від 03 березня 2007 року під літ. «А» - двоповерхова будівля з двома балконами та під літ «Б»- двоповерхова будівля з двома балконами та терасою.

Відповідно до статі 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Колегія суддів зазначає, що формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Судом встановлено, що рішенням Чорноморської міської ради Одеської області від 10 червня 2016 року за №51/51-VII було відмовлено ОСОБА_1 у надані дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,0552 га в натурі (на місцевості) за адресою: АДРЕСА_1 під існуючий центр по пляжному волейболу у зв`язку з невідповідністю нормам ст..123 ЗУ України, зокрема відсутність письмової згоди попереднього землекористувача про вилучення земельної ділянки (а.с.38).

Згідно технічного паспорта від 31 серпня 2011 року, який виготовлений КП «БТІ» м. Іллічівська (а.с.23-32) об`єкти нерухомості, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , в цілому складаються з двоповерхової будівлі з балконами, означеної в схематичному плані літерою «А», загальною площею 143.1 кв.м., двоповерхової будівлі з балконами та терасою, означеної в схематичному плані під літерою «Б», загальною площею 99,7 кв.м., підпірна стінка - №1, підпірна стінка №2, майданчик №І, майданчик №ІІ.

23 січня 2009 року неприбуткова громадська організація «Спортивний клуб пляжних видів спорту «Бриз» уклала договір купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.77-78).

04 листопада 2011 року ОСОБА_6 , ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу спірно нерухомого майна з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.79-83).

08 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 був укладений договір про задоволення вимоги іпотекодержателя (а.с. 84-87).

П.1 вказаного договору визначено, що предметом іпотеки було нерухоме майно: об`єкти нерухомості, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які в цілому складаються з двоповерхової будівлі з балконами, означеної в схематичному плані літерою «А», загальною площею 143.1 кв.м., двоповерхової будівлі з балконами та терасою, означеної в схематичному плані під літерою «Б», загальною площею 99,7 кв.м., підпірна стінка - №1, підпірна стінка №2, майданчик №І, майданчик №ІІ.

П.3 вказаного договору визначено, що згідно з умовами Іпотечного договору нерухомого майна, зазначене в п.1 цього Договору, було передане Іпотекодавцем в іпотеку Іпотекодержателю в забезпечення виконання Боржником зобов`язань за Договором позики стосовно повернення позики в сумі 1000000,0 грн.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.35-37),на підставі договору про задоволення вимог іпотеко держателя ОСОБА_1 зареєструвала за собою право власності на об`єкти нерухомого майна, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач надав суду інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна в якій вказано, що ОСОБА_1 , на підставі договору про задоволення вимог іпотеко держателя, вже зареєструвала за собою право власності на об`єкти нерухомого майна, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом зазначеної статті судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача таке право, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності за статтею 392 ЦК України у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України є саме оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути таке право за рішенням суду.

Апеляційний суд вважає за необхідне також зазначити, що у разі коли суд вже визнав об`єкт нерухомого майна самочинним будівництвом і, як наслідок, зобов`язав знести цю споруду особу, що її збудувала, подальший продаж такого об`єкту іншим особам, не є підставою для не виконання судового рішення, що набрало законної сили. Питання щодо набуття права власності на самочинне будівництво вирішується відповідно до норм статті 376 ЦК України. Тому особа, яка в подальшому придбала таке майно за цивільним правочином, має право ставити питання про захист своїх прав у межах цивільного судочинства, у тому числі вимагати відшкодувати шкоду, завдану недобросовісним продавцем, який його їй відчужив.

Вищевказане свідчить, що в позивача не виникло права власності на таке майно і не відбулося порушення його прав як власника майна, у зв`язку з чим позов про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України не підлягає задоволенню.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів та дублюють позовні вимоги.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Швець Катерини Олегівни залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 23.06.2022 року

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова