Справа № 297/2155/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 червня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Бисаги Т.Ю., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 25 червня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Михайлишиним В.М., у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог Берегівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про розірвання шлюбу та виключення запису про батьківство з актового запису про народження дитини та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів

встановив:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 22.11.2008 сторони перебувають у шлюбі. Від спільного подружнього життя у них народилось дві доньки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На протязі останнього року сторони фактично не проживають разом, будь яких подружніх стосунків не підтримують. Як зазначив позивач, причиною розірвання шлюбу є подружня зрада відповідачки під час його перебування за межами України на заробітках та те, що у них різні погляди на життя, мораль, на спільне майбутнє, на даний час у кожного з них своє власне особисте життя. Подальше спільне життя є неможливим, шлюб носить суто формальний характер, тому шлюб між ними слід розірвати.

08 січня 2021 року ОСОБА_1 уточнив та доповнив подану ним позовну заяву та просив виключити запис про нього, як батька з актового запису про народження доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначав, що йому стало відомо, що у період ймовірного зачаття дітей відповідачка зустрічалася з іншими чоловіками потайки від нього, а тому в нього є сумніви щодо його батьківства відносно доньок.

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулася у суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що у травні 2019 року ОСОБА_1 виїхав за кордон на заробітки, залишивши її та двох своїх малолітніх доньок напризволяще. Відповідач за зустрічним позовом спочатку працював у Чехії, а потім в Угорщині, заробляючи в місяць близько 1000 Євро. При цьому, жодних коштів додому не передавав, тому їй доводилося позичати гроші на продукти харчування та речі першої необхідності, купляти одяг своїм малолітнім донькам у секонд-хенді, в той час коли відповідач витрачав зароблені гроші на інших жінок. Крім цього, ОСОБА_2 вказує, що ще до приїзду із заробітків ОСОБА_1 втратив інтерес до неї, припинив приділяти увагу та цікавитися її проблемами. На даний час, малолітні доньки сторін повністю перебувають на утриманні позивачки, а тому вона просила стягувати з відповідача за зустрічним позовом аліменти на утримання дітей в розмірі по 4000,00 гривень на кожну дитину щомісячно і до досягнення дітьми повноліття.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 19 листопада 2020 року об`єднано в одне провадження зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів із первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та оспорення батьківства.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 25 червня 2021 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Шлюб, зареєстрований 22 листопада 2008 року про що у відділі реєстрації актів цивільного стану Берегівського районного управління юстиції Закарпатської області, зроблений актовий запис за № 176, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Виключено запис про первісного позивача ОСОБА_1 , як батька з актового запису про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В іншій частині збільшених позовних вимог за первісним позовом відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в твердій грошовій сумі в розмірі 2318 гривень, однак не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18 листопада 2020 року і до досягнення нею повноліття.

Встановлено негайне виконання рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1681,60 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 дохід держави судовий збір в сумі 420,40 гривень.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови виключити запис про нього ОСОБА_1 , як батька з актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині. Також просить скасувати рішення суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 щодо стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ухвалити нове рішення, яким в цій частині позову відмовити. Вказує, що причиною розірвання шлюбу стала подружня зрада ОСОБА_2 . В нього є сумніви щодо батьківства по відношенню до доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку з чим він просив суд призначити в справі генетичну експертизу. Вказана експертиза не була проведена з вини відповідачки, так як остання разом з доньками відмовлялася з`явитися до експертної установи для відібрання біологічних зразків. Вказані дії відповідачки, на його думку, свідчать про те, що остання не бажає встановити відсутність його кровного споріднення з дітьми, а тому така відмова являється безперечним доказом на його користь.

ОСОБА_2 також оскаржила рішення суду та просить апеляційний суд скасувати рішення в частині виключення з актового запису про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 як батька та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні даної позовної вимоги. Скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом про стягнення з ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ухвалити нове рішення про задоволення такої позовної вимоги. Змінити рішення в частині стягнутих на її користь аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши розмір аліментів у сумі 4 000 грн.

Вказує, що суд безпідставно задовольнив вимогу позивача за первісним позовом, виключивши його як батька із актового запису про народження доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посилаючись на визнання нею такого факту. Відповідно до ч. 5 ст. 136 СК України не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком. Однак ОСОБА_1 не надав суду доказів, які б підтверджували той факт, що на момент реєстрації себе батьком малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , він не знав що не є її батьком. Також ОСОБА_1 не підтвердив жодними доказами те, що лише у вересні 2020 року йому стало відомо про те, що він не являється біологічним батьком молодшої доньки. Також зазначає, що оскільки доньки проживають разом з нею, перебувають на її утриманні, а відповідач за зустрічним позовом матеріальної допомоги на їх утримання з 2019 року не надає, а тому просить задовольнити подану нею зустрічну позовну заяву та стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання неповнолітніх доньок в розмірі по 4000 грн на кожну і до досягнення ними повноліття.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що такі не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 22 листопада 2008 року, про що у відділі реєстрації актів цивільного стану Берегівського районного управління юстиції Закарпатської області, зроблений актовий запис за № 176 (а.с. 4).

Від спільного подружнього життя у них народилось дві доньки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При цьому, під час розгляду справи ОСОБА_2 не заперечила, що біологічним батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є інший чоловік, а не ОСОБА_1 .

Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (частина перша статті 122 СК України).

Згідно ч.2 ст.122 СК України, дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя.

Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження (стаття 136 СК України).

Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 89 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зазначено, що СК України не визначає будь-яких особливостей предмету доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази у їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства.

Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно приписів зазначених в частинах 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції ухвалою від 08.02.2021 призначив молекулярно-генетичну експертизу, однак така не була проведене у зв`язку з неявкою ОСОБА_2 з доньками до експертної установи.

Разом з тим, ОСОБА_1 клопотав перед судом про розгляд справи, так як відповідачкою ОСОБА_2 вчиняються дії щодо затягування розгляду справи, що є зловживанням процесуальними правами.

Зазначені обставини вказують на те, що в матеріалах справи відсутні об`єктивні дані, які б переважали будь-який інший доказ, та вказували на відсутність кровного споріднення між ОСОБА_1 та донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і позивачем за первісним позовом не наведено протилежних доказів.

Суд першої інстанції, враховуючи встановлені ним належним чином фактичні обставини у справі на підставі наданих доказів, а також зважаючи на найкращі інтереси дитини, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Що стосується вимог апелянта ОСОБА_2 про скасування рішення в частині виключення ОСОБА_1 як батька із актового запису про народження доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , то апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За правилами ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У судовому засіданні встановлено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 не заперечувала того факту, що біологічним батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є інших чоловік, а ОСОБА_1 таким не являється.

Враховуючи зазначену обставину та те, що, ОСОБА_2 добровільно визнала такий факт, що малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не є донькою ОСОБА_1 , а тому в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції правильно задовольнив такі та виключив запис про ОСОБА_1 як батька з актового запису про народження ОСОБА_4 .

Апеляційний суд вважає безпідставним посилання ОСОБА_2 на вимоги ч. 5 ст. 136 СК України, зокрема, що ОСОБА_1 було відомо про те, що він не являється біологічним батьком ОСОБА_4 , однак не дивлячись на це надав згоду на здійснення запис його батьком дитини.

За приписами ч. 5 ст. 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не являється батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати.

Згідно статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно, за приписами вимог частини третьої статті 12 ЦПК України, на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач у момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 17 березня 2020 року у справі № 606/2142/18 (провадження № 61-19502св19), та від 06 травня 2020 року у справі № 641/2867/17-ц (провадження № 61-38660св18).

ОСОБА_5 зазначає, що на момент реєстрації доньки, йому не було відомо тієї обставини, що він не батьком такої. Про вказане він дізнався тільки після подання ОСОБА_2 позову про стягнення аліментів до суду першої інстанції.

При цьому ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів, що ОСОБА_1 було відомо про те, що він не являється біологічним батьком ОСОБА_4 на момент запису його як батька.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та лише свідчать про незгоду з ними.

Крім того, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 .

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Право дитини на належне утримання передбачено низкою норм законодавства України.

За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження.

Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Положенням ч. 1 ст. 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів.

За правилами ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано ст. 184 СК України.

Так, при визначенні розміру аліментів суд першої інстанції врахував майновий стан позивача, вік дітей, матеріальне становище платника аліментів (відповідача), стан його здоров`я та те, що він є молодою працездатною людиною, а також вимоги норми ч. 2 ст. 182 СК України, згідно з якою розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж п`ятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено прожитковий мінімум дітей віком дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень, така сума аліментів, на думку суду, повинна забезпечити дитину хоча б найнеобхіднішим.

Визначений судом розмір аліментів, на думку колегії суддів, відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому, сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів за наявності до цього підстав.

Твердження ОСОБА_2 про те, що відповідач за зустрічним позовом працює за кордоном та отримує дохід в розмірі 1000 євро, слід визнати бездоказовим, оскільки нею не надано доказів, які б підтверджували факт отримання останнім таких доходів, а звідси такі твердження ґрунтуються суто на припущеннях.

Разом з тим, адвокат Мензак Ю.Ю. в суді апеляційної інстанції пояснив, що у зв`язку з ситуацією, яка склалася на території України, він не може виїхати за кордон на заробітки та на даний момент не має постійної роботи.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення аліментів у визначеному розмірі та не знаходить підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, та суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Зважуючи на викладене та керуючись нормами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 25 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 24 червня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: