Постанова

Іменем України

27 червня 2022 року

м. Київ

справа № 212/8377/20

провадження № 61-1025св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

треті особи: Первинна профспілкова організація незалежної профспілки гірників України Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», Міська організація Незалежної профспілки гірників України міста Кривого Рогу,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мотуза Олександра Володимировича на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 серпня 2021 року у складі судді Чорного І. Я. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», треті особи: Первинна профспілкова організація незалежної профспілки гірників України Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», Міська організація Незалежної профспілки гірників України міста Кривого Рогу, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у листопаді 2020 року звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив:

- визнати незаконним і скасувати наказ Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - ПрАТ «Криворізький залізорудний комбінат», ПАТ «Кривбасзалізрудком») від 15 жовтня 2020 року № 1809-к про припинення трудового договору з ним за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату працівників;

- поновити його на роботі в ПрАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на посаді механіка (контрольно-пропускного пункту) виробничо-технічного відділу автобази;

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за кожен день вимушеного прогулу з розрахунку 46,46 грн/год з часу звільнення по час ухвалення рішення у справі.

Зазначений позов мотивований тим, що з 09 серпня 2001 року він працював у ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», де з 24 травня 2018 року переведений на посаду механіка (контрольно-пропускного пункту) виробничо-технічного відділу автобази.

15 жовтня 2020 року було ознайомлено із наказом (розпорядженням) «Про припинення трудового договору (контракту)» № 1809-К від 15 жовтня 2020 року, згідно з яким його було звільнено із займаної посади у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Позивач пов`язує своє звільнення зі скорочення штату працівників, що відбулось на підставі наказу № 2690 «Про зміни до штатного розпису» від 24 червня 2020 року.

Вказав, що на відповідача покладався обов`язок щодо дотримання процедури звільнення його за вище вказаною підставою. Тобто, впродовж двох місяців з моменту попередження працівника про його можливе звільнення у зв`язку зі скороченням штатів, він мав вживати усіх заходів, спрямованих на забезпечення зайнятості вивільнюваних працівників, зокрема шляхом неодноразового пропонування наявних на підприємстві вакансій для переведення, однак відповідачем не були запропоновані усі наявні на підприємстві вакансії.

Отже, відповідач з моменту попередження його про можливе вивільнення не вживав усіх заходів з метою забезпечення його зайнятості. Так, відповідач повідомив його про можливе вивільнення в липні 2020 року, та одразу, разом з повідомленням, надав йому перелік вакансій для ознайомлення. При ознайомленні він повідомив адміністрацію, що прагне працювати на підприємстві та просив надати йому перелік усіх вакансій на підприємстві, щоб враховуючи його стаж, кваліфікацію тощо міг обрати актуальну вакансію, однак адміністрація ігнорувала відповідні прохання та взагалі надалі не вживала заходів для ознайомлення його з вільними вакансіями.

Більше того, оскільки відповідач не надавав йому вакансії для можливого переведення, він вимушений був особисто звернутися до відповідача з відповідним листом щодо сприяння його працевлаштування на підприємстві, при цьому, в даному запиті він просив надати йому для ознайомлення усі наявні на підприємстві вакансії, в тому числі вакансії, які є на автобазі ПАТ «Кривбасзалізрудком», оскільки працюючи на автобазі тривалий час, йому достеменно відомо про відсутність працівників на відповідних посадах.

Наказ про скорочення чисельності штатних працівників приймався відповідачем для підвищення економічної ефективності, що вказує на наявність економічних причин можливих скорочень, тому відповідач відповідно до пункту 13.1 Колективного договору ПАТ «Кривбасзалізрудком» на 2020-2022 роки повинен був також завчасно, не пізніше як за 3 місяці до намічуваних звільнень, надати профспілкам інформацію про причини звільнення, кількості та категорії працівників, яких це може стосуватися та провести консультації з профспілками про заходи запобігання звільнень чи зведенню їх кількості до мінімуму.

Він є членом виборного органу Первинної профспілкової організації Незалежної профспілки гірників України Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», де обраний на посаду Цехового голови автобази ППО НПГУ ПАТ «Кривбасзалізрудком».

У даному випадку, профспілка не отримувала від відповідача ні попередження про можливе скорочення штату автобази, ні пропозицій щодо спільної співпраці для запобігання можливих скорочень, що фактично позбавило профспілку, яка діє з метою захисту прав працівників, завчасно вжити заходів задля запобігання можливих скорочень працівників, втому числі і його звільнення.

Оскільки він є членом виборного органу профспілки це надає йому відповідні гарантії та покладає на відповідача додаткові зобов`язання щодо порядку його звільнення.

У наказі № 147ос від 09 квітня 2020 року необхідність скорочення штатів обґрунтовується лише обмеженими умовами фінансування підприємства з 01 квітня 2020 року НСЗУ, і в ньому не зазначені зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області рішенням від 05 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовив.

Рішення місцевий суд мотивував тим, що звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося відповідно до вимог чинного трудового законодавства України, а тому відсутні правові підстави для поновлення ОСОБА_1 на роботі в ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на посаді механіка (контрольно-пропускного пункту) виробничо-технічного відділу автобази, з якої його було звільнено 15 жовтня 2020 року.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 14 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 серпня 2021 року залишив без змін.

Постанову апеляційний суд мотивував тим, що судом першої інстанції повно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об`єктивний склад, права та обов`язки сторін, правильно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Мотуза О. В. у січні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що суди попередніх інстанцій не надали оцінку стосовно належного повідомлення позивача про всі вільні вакансії на підприємстві.

Відповідач ні в момент попередження про майбутнє звільнення (10 липня 2020 року), ні в подальшому не ознайомлював позивача з наявними на підприємстві вакантними посадами, зокрема вакантною посадою механіка автобази. Отже, роботодавець не дотримався свого обов`язку щодо працевлаштування позивача у зв`язку із скороченням посади.

На порушення умов колективного договору відповідач проігнорував звернення до профспілки, членом якої він є, що призвело до того, що профспілка не могла завчасно запобігти звільненню працівників чи зведенню їх кількості до мінімуму.

Відповідачем також було проігноровано відмову профспілки щодо звільнення позивача на власний розсуд трактуючи її необґрунтованою.

Також відповідач звернувся до профспілки з поданням 10 серпня 2020 року, тобто лише через місяць з моменту попередження про можливе вивільнення, тому фактично станом на 10 серпня 2020 року відповідач не надав профспілці обґрунтованого подання, яке б містило вичерпний перелік його дій, спрямованих на працевлаштування ОСОБА_1 .

Суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, висловлених у постановах Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 360/2308/20, від 28 серпня 2019 року у справі № 761/37621/16-ц.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 24 лютого 2022 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Справа № 212/8377/20 надійшла до Верховного Суду 27 квітня 2022 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 у період з 09 серпня 2001 року до 15 жовтня 2020 року перебував у трудових правовідносинах з ПАТ «Кривбасзалізрудком», а саме: у період з 09 серпня 2001 року до 15 березня 2004 року працював водієм 1 класу на автомобілі усіх марок автоколони № 3 автобази; з 15 березня 2004 року до 10 листопада 2011 року - механіком автоколони № 3 автобази; з 10 листопада 2011 року до 23 травня 2018 року - контролером технічного стану автомототранспортних засобів (автобуси) автобази; з 24 травня 2018 року до 15 жовтня 2020 року - механіком виробничо-технічного відділу автобази.

Наказом ПАТ «Кривбасзалізрудком» № 2690 від 24 червня 2020 року «Про зміни до штатного розпису автобази» з метою оптимізації чисельності працівників підприємства, підвищення економічної ефективності діяльності комбінату, зниження собівартості продукції, забезпечення стабільності виробництва, зменшення показників собівартості продукції, підвищення рівня її конкурентоспроможності, підвищення продуктивності праці на одного працівника, виключено з 27 серпня 2020 року із штатного розпису автобази 4 штатні одиниці посад механіків (контрольно-пропускного пункту), в тому числі й посаду позивача.

Згідно з актом від 28 червня 2020 року, складеним інспектором відділу кадрів Сокол Л. М. , начальником бюро відділу організації праці і мотивації персоналу Беперщ Н. Ф. , інженером з безпеки руху апарату управління автобази ОСОБА_4 , працівника ОСОБА_1 - механіка (контрольно-пропускного пункту) виробничо-технічного відділу автобази було ознайомлено з наказом «Про зміни до штатного розпису автобази» № 2690 від 24 червня 2020 року, проте, він відмовився поставити свій підпис про ознайомлення.

ОСОБА_1 10 липня 2020 року було вручене попередження про вивільнення та запропоновані станом на дату ознайомлення з вказаним попередженням вакантні робочі місця, що відповідають наявним у адміністрації підприємства відомостям про його кваліфікацію та стан здоров`я, а також з усіма вакансіями ПАТ «Кривбасзалізрудком» наявними станом на 10 липня 2020 року, проте ОСОБА_1 не виявив бажання стосовно переведення на жодну з вакантних посад, про що зазначено ним в попередженні та складено два акта про відмову від підпису від 10 липня 2020 року за підписами інспектора відділу кадрів Кравченко І. М., начальника бюро відділу ОП і МП Беперщ Н. Ф., начальника виробничо-технічного відділу Сокуренко В. А.

Під час повторного 30 липня 2020 року ознайомлення ОСОБА_1 з вакансіями ПАТ «Кривбасзалізрудком» він відмовився ставити свій підпис про ознайомлення та не виявив бажання стосовно переведення на одну з вакантних посад, що зафіксовано в акті відмови від підпису від 30 липня 2020 року за підписами інспектора відділу кадрів Кравченко І. М., начальника бюро відділу ОП і МП Беперщ Н. Ф., начальника виробничо-технічного відділу Сокуренко В. А.

ОСОБА_1 протягом періоду з 15 серпня 2020 року до 13 жовтня 2020 року був відсутній на роботі в зв`язку з його знаходженням у щорічній відпустці та на лікарняних, що підтверджується копією відповідного наказу про відпустку та листками непрацездатності.

Втретє ОСОБА_1 було ознайомлено з вакантними робочими місцями 15 жовтня 2020 року, проте від працевлаштування останній відмовився, що підтверджується його підписом на листах вакансій по підприємству станом на 15 жовтня 2020 року.

Факт ознайомлення позивача ОСОБА_1 з вакантними посадами на підприємстві та його відмова від запропонованих вакансій підтверджується поясненнями самого позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні суду першої інстанції.

ПАТ «Кривбасзалізрудком» 06 серпня 2020 року звернулося до Міської організації Незалежної профспілки гірників України та Первинної профспілкової організації Незалежної профспілки гірників України ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» з поданням про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно з листом Первинної профспілкової організації Незалежної профспілки гірників України ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» № 64 від 25 серпня 2020 року щодо надання згоди на розірвання трудового договору, Первинна профспілкова організація Незалежної профспілки гірників України ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» не надала своєї згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 , механіком (контрольно-пропускного пункту) виробничо-технічного відділу автобази ПАТ «Кривбасзалізрудком».

Згідно з листом Міської організації Незалежної профспілки гірників України міста Кривого Рогу щодо надання згоди на розірвання трудового договору з членом виборного органу первинної профспілкової організації від 25 січня 2021 року, витребуваного ухвалою суду першої інстанції, Міська організація Незалежної профспілки гірників України міста Кривого Рогу не надає своєї згоди на розірвання трудового договору між ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» та ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно з наказом № 1809-К від 15 жовтня 2020 року «Про перенесення дати звільнення та звільнення» механіка (контрольно-пропускного пункту) виробничо-технічного відділу автобази ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Встановивши, що наказом ПАТ «Кривбасзалізрудком» № 2690 від 24 червня 2020 року «Про зміни до штатного розпису автобази» з метою оптимізації чисельності працівників підприємства, підвищення економічної ефективності діяльності комбінату, зниження собівартості продукції, забезпечення стабільності виробництва, зменшення показників собівартості продукції, підвищення рівня її конкурентоспроможності, підвищення продуктивності праці на одного працівника, виключено з 27 серпня 2020 року із штатного розпису автобази 4 штатні одиниці посад механіків (контрольно-пропускного пункту), в тому числі й посаду позивача, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшли правильного висновку про проведення підприємством скорочення чисельності штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення.

Як зазначено вище, ОСОБА_1 про наступне вивільнення персонально був попереджений 10 липня 2020 року, наказ про звільнення був виданий 15 жовтня 2020 року, тобто відповідач не допустив порушення, передбаченого законодавством строку попередження про наступне вивільнення.

Крім того, 10 липня 2020 року ОСОБА_1 були запропоновані вакантні робочі місця, що відповідають наявним у адміністрації підприємства відомостям про його кваліфікацію та стан здоров`я, а також з усіма вакансіями ПАТ «Кривбасзалізрудком» наявними станом на 10 липня 2020 року, проте ОСОБА_1 не виявив бажання стосовно переведення на жодну з вакантних посад та ставити свій підпис про ознайомлення, що зафіксовано у актах відмови від підпису від 10 липня 2020 року за підписами інспектора відділу кадрів Кравченко І. М., начальника бюро відділу ОП і МП Беперщ Н. Ф., начальника виробничо-технічного відділу Сокуренко В. А.

30 липня 2020 року під час повторного ознайомлення ОСОБА_1 з вакансіями ПАТ «Кривбасзалізрудком» він відмовився ставити свій підпис про ознайомлення та не виявив бажання стосовно переведення на одну з вакантних посад, що зафіксовано в акті відмови від підпису від 30 липня 2020 року за підписами інспектора відділу кадрів Кравченко І. М., начальника бюро відділу ОП і МП Беперщ Н. Ф., начальника виробничо-технічного відділу Сокуренко В. А.

15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 було втретє ознайомлено з вакантними робочими місцями, проте від працевлаштування він відмовився, що підтверджується його підписом на листах вакансій по підприємству станом на 15 жовтня 2020 року.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про дотримання відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України щодо вжиття всіх можливих заходів, спрямованих на працевлаштування позивача.

Відповідно до вимог статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

Згідно з наказом ПАТ «Кривбасзалізрудком» № 2690 від 24 червня 2020 року «Про зміни до штатного розпису автобази» виключено з 27 серпня 2020 року із штатного розпису автобази всі штатні одиниці посад механіків (контрольно-пропускного пункту).

З огляду на викладене суди дійшли правильного висновку про те, що роботодавець не визначав коло осіб, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, безпосередньо щодо такої посади.

Згідно з частиною третьою статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).

Частиною третьою статті 252 КЗпП України передбачено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

Отже системний аналіз указаних норм закону дозволяє зробити висновок, що попередня згода чи незгода на звільнення працівника, який є членом профспілкової організації або його керівником, з боку профспілкової організації є засобом захисту прав працівника, і це право на захист не може бути обмежено.

Аналогічна позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 01 жовтня 2013 року у справі № 21-319а13 та від 25 березня 2014 року у справі № 21-44а14.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ПАТ «Кривбасзалізрудком» був обізнаний про виборний статус позивача, як голову структурного підрозділу профспілкового органу підприємства, у зв`язку з чим 06 серпня 2020 року звернувся до Міської організації Незалежної профспілки гірників України та Первинної профспілкової організації Незалежної профспілки гірників України ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» з поданням про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно з листом Первинної профспілкової організації Незалежної профспілки гірників України ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» № 64 від 25 серпня 2020 року щодо надання згоди на розірвання трудового договору, Первинна профспілкова організація Незалежної профспілки гірників України ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» не надала своєї згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 - механіком (контрольно-пропускного пункту) виробничо-технічного відділу автобази ПАТ «Кривбасзалізрудком».

Однак, станом на час звільнення позивача ОСОБА_1 від Міської організації Незалежної профспілки гірників України відповідь на звернення не надійшла, тому суди дійшли правильного висновку про невиконання роботодавцем вимог частини третьої статті 252 КЗпП України.

Разом з тим, згідно з частиною дев`ятою статті 43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Отже як при звільненні члена профспілкової організації без отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (стаття 43 КЗпП України), так і при звільненні члена виборного профспілкового органу без отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (стаття 252 КЗпП) суд має зупинити провадження по справі та запитати відповідний орган щодо згоди на звільнення. Відсутність такого рішення при час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, висловленим у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16 (провадження № 61-30894сво18).

Виконуючи вимоги частини дев`ятої статті 43 КЗпП України, місцевий суд ухвалою від 17 грудня 2020 року витребував з Міської організації Незалежної профспілки гірників України міста Кривого Рогу згоду на звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Листом Міської організації Незалежної профспілки гірників України міста Кривого Рогу від 25 січня 2021 року відмовлено у наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

За змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права.

Обґрунтованість рішення профспілкового органу повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України).

Рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Міська організація Незалежної профспілки гірників України міста Кривого Рогу відмовила у наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з тим, що позивачу не були запропоновані всі наявні на підприємстві вакансії.

Встановивши на підставі матеріалів, здобутих в ході розгляду цієї справи, про дотримання відповідачем вимог КЗпП України, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не надали оцінку стосовно належного повідомлення позивача про всі вільні вакансії на підприємстві, у зв`язку з чим роботодавець не дотримався свого обов`язку щодо працевлаштування позивача стосуються переоцінки письмових доказів і обставин справи, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 400 ЦПК України.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, висловлених у постановах Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 360/2308/20 та від 28 серпня 2019 року у справі № 761/37621/16-ц також не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

У постанові від 13 жовтня 2021 року у справі № 360/2308/20 Верховний Суд скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та приймаючи нову постанову про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі зробив висновок про те, що …[відповідачем не доведено, а судами попередніх інстанцій з матеріалів справи не встановлено, чи було профспілковим комітетом надано згоду на припинення трудового договору із працівником, як це передбачено частиною першою статті 43 КЗпП України. Відповідачем порушено установлений законом порядок звільнення позивача у контексті виконання вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України одночасно із попередженням про наступне вивільнення та частини першої статті 43 КЗпП України щодо отримання виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення позивача, відповідно не можуть бути визнані законними подальші дії відповідача щодо звільнення позивача].

У постанові від 28 серпня 2019 року у справі № 761/37621/16-ц Верховний Суд скасовуючи судове рішення апеляційного суду і направляючи справу на новий розгляд до апеляційної суду, зробив висновок про те, що …[суд першої інстанції обмежився лише посиланням на те, що у відповідача відсутні вакансії, які б відповідали кваліфікації та спеціальності позивача. Апеляційний суд з`ясував кваліфікацію та спеціальність позивача, але не в повному обсязі з`ясував чи дійсно всі вакантні посади, які зазначені в довідках НАК «Нафтогаз України» від 25 липня 2016 року та 27 вересня 2016 року не відповідали кваліфікації та спеціальності позивача].

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) … [на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими].

Враховуючи викладене, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать практиці Верховного Суду, висловленій у постановах, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мотуза Олександра Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров