Справа № 149/2693/20
Провадження № 22-ц/801/438/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Робак М. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2022 рокуСправа № 149/2693/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.

з участю секретаря судового засідання: Фещук К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу 149/2693/20 за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя

за апеляційною скаргою відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 08 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Робак М. В.,

встановив:

У листопаді 2020 року до суду надійшла позовна заява, ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням, яка мотивована тим, що позивач являється власником житлового будинку з господарчими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 . У даному житловому будинку крім позивача зареєстрована також його колишня дружина ОСОБА_2 , яка за місцем реєстрації з 2009 року не проживає. Так як позивач має намір продати належний йому на праві власності будинок, а відповідачка в добровільному порядку знятися з місця реєстрації не бажає, тому ОСОБА_1 вимушений звертатись до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням.

15 лютого 2021 до Хмільницького міськрайонного суду від ОСОБА_2 надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя. Зустрічний позов мотивований тим, що з 04.02.1993 по 26.06.2006 ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 .. Після закінчення навчання у м. Вінниця з 1994 року позивачка переїхала до с. Ш. Гребля Хмільницького району, де разом із ОСОБА_1 почала проживати в будинковолодінні його батьків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що розташоване по АДРЕСА_1 і складалось з житлового будинку "А", розміром 13.2 м. на 6.7 м., та господарських будівель: вбиральні "Г", льоху "Е", хлівів "К" та "Л". В 1994 році разом із чоловіком, з дозволу його батьків, без оформлення відповідних документів, сторони почали будівництво нового житлового будинку, побудували фундамент. З 1995 по 1997 будинок був зведений повністю та покритий шифером, а в 1998-1999 роках були проведені внутрішні роботи. З серпня 2004 по жовтень 2005 сторони побудували хлів. Усі будівельні матеріали були придбані за спільні кошти та кошти, що надавались як допомога від батьків. В 1999 сторони з дітьми перейшли проживати в новозбудований житловий будинок, батьки ж ОСОБА_1 залишились проживати в старому будинку. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_3 . Після їх смерті житловий будинок, в якому вони проживали, за цільовим призначенням не використовувався. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , протягом 2005-2010 років загальними та адміністративними судами різних інстанцій розглядалися спори, що стосувалися спірних будівель по АДРЕСА_1 . Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області від 02.02.2010 року в задоволенні позову про визнання права власності за ОСОБА_1 на самочинно збудовані: житловий будинок "А" розміром 13.2 м. на 6.7 м. та господарські будівлі: вбиральня "Г", льох "Д", навіс "Є", хліви "К" та "Л"; житловий будинок "Б" розміром 9 на 12.9 кв.м., хлів "В", що знаходиться по АДРЕСА_1 , відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання самочинно збудованого будинку "Б" та хліва "В", розташованих по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та хліва - відмовлено. Із матеріалів позовної заяви ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням позивачка дізналася про те, що її колишньому чоловіку 09.04.2015 було видано свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1 . Проте, враховуючи, що житловий будинок "Б", загальною площею 91.3 кв.м., житловою площею 44.8 кв. м. та сарай "В" по АДРЕСА_1 були побудовані під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , позивачка брала участь в будівництві зазначеного нерухомого майна, тому вона просить визнати за нею право власності на 1/2 його частину.

08 квітня 2021 року було прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 08 грудня 2021 року .

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням - задоволено

Визнано ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя - відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та позиції учасників справи у відзивах на неї та у судовому засіданні

В апеляційній скарзі відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 просить рішенняХмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 08 грудня 2021 рокускасувати і ухвалити нове яким ОСОБА_1 в задоволенні позову відмовити та задовольнити її позов, визнавши за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку «Б» загальною площею 91,3 кв.м. житловою площею 44,8 кв.м., та сараю «В» по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначала, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Суд не правильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права..

У своєму відзиві на апеляційну скаргу позивач - відповідач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_2 та її захисник Захарченко В.М. апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову, а в задоволенні первісного позову відмовити.

Позивач-відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не. з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги дійшов висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з огляду на таке.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції та висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з витягом з погосподарської книги Широкогребельської сільської ради № 2 за 1996-2020 роки по домогосподарству, у АДРЕСА_1 житловий будинок позначений у технічному паспорті літерою «А» загальною площею 68,3 кв. м був побудований у 1948 році, а позначений літерою «Б» загальною площею 91.3 кв. м побудований у 1997 році. Власником господарства вказаний ОСОБА_3 .

Син власника господарства, ОСОБА_1 у період 1996-2000 роки був відсутній за місцем реєстрації, оскільки працював вахтовим методом у місті Уренгой РФ з 1993 року (т. 1 а.с. 69 - 72).

04 лютого 1993 року Ширкогребельською сільською радою зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , актовий запис № 03.

Рішенням Широкогребельської сільської ради Хмільницького району Вінницької області № 2 від 09 грудня 1993 року «Про передачу земельних ділянок у власність» передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку господарчих споруд, а 0,25 га для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться в АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 171).

12 серпня 1998 року ОСОБА_2 зареєстрована як невістка у домогосподарстві ОСОБА_3 за адресом: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 69 - 72; 75 на звороті).

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла мати позивача - відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер тато позивача - відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .

Постановою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 18 травня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_2 в порядку адміністративного судочинства, визнано нечинним та скасовано:

Рішення виконавчого комітету Широкогребельської сільської ради № 49 від 23 серпня 2005 року і № 70 від 24 жовтня 2005 року про узаконення самовільно побудованого жилого будинку розміром 9 х 12,9 кв. м та хліва розміром 45,0 х 4,55 кв.м, 4,60 х 7,55 кв.м в АДРЕСА_1 і визнання належними вказаних будівель за померлим ОСОБА_3 з видачою свідоцтва про право власності.

Розпорядження голови Хмільницької райдержадміністрації № 486 від 29 вересня 2005 року в частині узаконення самовільно побудованого житлового будинку розміром 9 х 12,9 м та сараю 4,55 х 8,45м, 4,6 х 7,55 в АДРЕСА_1 , які належали померлому ОСОБА_3 .

Розпорядження голови Хмільницької райдержадміністрації № 487 від 03 жовтня 2005 року в частині утворення державної приймальної комісії і затвердження Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта - індивідуального житлового будинку, де замовником є ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 126 - 128; 197).

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 18 грудня 2010 року у справі № 2 - 4/2009 у тій частині, що залишена без зміни рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 02 лютого 2010 року, встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 та після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . В частині вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно та в частині вимог ОСОБА_2 про визнання спірного будинку позначеного літерою «Б» спільною сумісною власністю подружжя рішення суду першої інстанції скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволені заявлених вимог (т. 1 а.с. 122 -128).

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 жовтня 2009 року у справі № 2 - 1262/2010 визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно:

Земельну ділянку розміром 0.25 га цільове призначення якої для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд та о.25 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 відповідно рішення 13 сесії Широкогребельської сільської ради Хмільницького району Вінницької області 21 скликання від 09 грудня 1993 року (т. 1 а.с. 172 - 173).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться в статтях 22, 28, 29 КпШС України, чинного до 01 січня 2004 року, де передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Сам факт самочинної побудови спірного будинку на чужій земельній ділянці в період зареєстрованого шлюбу, за недоведеності домовленості про таке будівництво із власником цієї земельної ділянки ОСОБА_3 , та про те що джерелом побудови зазначеного спірного будинку були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, презумпція спільності права власності подружжя на майно застосовується тільки до того майна, яке вони нажили за час шлюбу за рахунок спільних сумісних коштів або спільної праці , а не до майна яке набуто третіми особами.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про неможливість застосування до зазначених правовідносин презумпції спільності права власності подружжя на майно, а тому відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26 червня 2006 року у справі « 2 - 510/2006 розірвано шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 60).

Розірвання шлюбу зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Хмільницькому району Хмільницького управління юстиції Вінницької області 11 березня 2009 року за № 17 (т. 1 а.с. 23).

Відповідач - позивач ОСОБА_2 визнала, що у 2009 році після розірвання шлюбу вона за власним бажанням забрала свої особисті речі зі спірного будинку і переїхала на постійне місце проживання до будинку АДРЕСА_2 .

Згідно із частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Про відсутність ОСОБА_2 без поважних причин за місцем реєстрації понад один рік зазначає і Широкогребельська сільська рада у відповідній довідці від 28 жовтня 2019 року № 799 (т. 1 а.с. 32).

Згідно із частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав встановленим той факт, що відповідачка ОСОБА_2 з вересня 2009 року, зокрема і на момент набуття права власності позивачем ОСОБА_1 на спірний будинок у квітні 2015 року, і на час звернення до суду з цим позовом у листопаді 2020 року у спірному будинку як член сім`ї позивача не проживала, виходячи з чого правильно застосував до спірних правовідносин положення статей 383 та 391 ЦК України.

Отже висновки суду першої інстанції щодо задоволення первісного позову є законними і обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки вони зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанцій, власного тлумачення скаржником вимог чинного законодавства та характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргувідповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 08 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 06 квітня 2022 року.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: М.В. Матківська

В.В. Сопрун