КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/666/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини,-

встановив:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини, та просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 15 липня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позову позивач вказував, що з 22 листопада 2003 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Шлюб між нею та відповідачем розірвано. Від шлюбу вони мають дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає разом з позивачкою. Вказує, що дитині необхідно забезпечувати належний рівень життя, який повинен бути не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Забезпечити такий рівень життя для дитини позивач не може, а відповіда є фізичною особою - підприємцем, має дохід більший мінімального, і може сплачувати зазначений розмір аліментів.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 15 липня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім), 40 грн.

Допущено негайне стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду змінити.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення суду є необґрунтованим, оскільки з нього фактично двічі стягнуто аліменти, оскільки він як батько дитини здійснював матеріальні та грошові витрати на дитину, в тому числі і після того, як було подано позов. Вказує, що з 2015 року і до початку 2018 року повністю утримував дитину, а з 2018 року несе витрати на дитину і по сьогоднішній день.

Окрім іншого вказує, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 13.08.2019 року та має дитину ОСОБА_5 відповідно до свідоцтва про народження виданого 20 січня 2021 року, а отже вважає, що дана обставина має вплинути на зміну розміру аліментів, оскільки йому необхідно матеріально підтримувати дружину та вже двох дітей.

Вказує, що позивач має стабільно високий дохід, що підтверджується матеріалами справи.

Окрім іншого вказує на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме ст.181,191 СК України. Враховуючи викладене просив апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржуване рішення змінити зазначивши в його резолютивній частині розмір аліментів згідно мінімально рекомендованого (прожитковий мінімум для дитини відповідного віку), а також зазначити суму коштів, яку необхідно вирахувати при здійсненні розрахунку присуджених аліментів з 15 липня 2019 року.

Від позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вказує, що відповідачем в апеляційній скарзі не було надано жодних підтверджень тому, що він несе витрати на дитину по сьогоднішній день. Вказує, що жодної квитанції про перерахування аліментів на утримання доньки з період з дня звернення з вказаним позовом до суду по день прийняття рішення у справі відповідач не надав та у справі такі докази відсутні.

Долучені до справи відповідачем чеки та квитанції про купівлю одягу, іжі,ліків, та іграшок для дитини не спростовує необхідності стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, оскільки ці витрати не є щоденними, він їх несе тільки в той час коли дитина перебуває з батьком під час їх зустрічей. Крім того, батько купує речі для дитини на свій розсуд, та залишає їх в користуванні дитини у себе вдома, а відповідно до законодавства витрати відповідача на дитину за його бажанням не є сплатою аліментів в добровільному порядку на утримання дитини.

Вимога відповідача в апеляційній скарзі про необхідність зазначити суму коштів, яку необхідно вираховувати при розрахунку присуджених аліментів з 15 липня 2019 року є такою, що протирічить вимогам ст.. 27 Конвенції про права дитини, ст.141,150,180,181 СК України.

Окрім іншого вказує, що відповідач чинив перешкоди їй з дочкою в користуванні спільною квартирою,зібрав її речі і вивіз їх за місцем її реєстрації. В подальшому перевіз навіть дитяче ліжко, на якому спала дитина.

Вказує, що неодноразово зверталась до Дніпровського управління поліції м. Києві з заявами про неправомірні дії відповідача у період з грудня 2017 року по березень 2018 року

Зазначає, що факт проживання дочки з нею за адресою АДРЕСА_1 з 11.03.2018 року і по теперішній час підтверджується Актом від 14.06.2019 року виданого ЖЕД «Печерська брама»

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню враховуючи з наступного.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.06.2019 року у справі № 757/10582/19-ц було розірвано.

Від шлюбу сторони мають дитину, дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Вбачається, що дитина сторін проживає за зареєстрованим місцем проживання матері.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У відповідності зі ст.ст. 11, 15 вказаного Закону, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 1 ст. 182 Сімейного кодексу України наведено перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів.

Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення.

Водночас, згідно з ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27.02.1991 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції).

Згідно з частинами 1, 2 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) батька дитини визначається судом.

Визначаючи розмір аліментів, що підлягають до стягнення, суд врахував положення ч. 1 ст. 182 СК України, при цьому виходячи з того, що належних та достатніх доказів, які б підтверджували наявність постійного заробітку (доходу) відповідача; наявність у відповідача інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, а також даних, які свідчать про неможливість сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі суду не надано і такі дані матеріали справи не містять, у зв`язку з чим, вважає наявними підстави відповідно до ч. 2 ст. 184 СК України для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 15 липня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття, оскільки такий розмір є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей.

При визначенні зазначеного розміру аліментів, суд виходив із встановлених обставин справи, а також того, що спільна дитина сторін проживає разом із позивачкою, у зв`язку з чим цілодобовий обов`язок останньої полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дитини, а ще й у постійному вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат ніж періодичні зустрічі, враховуючи вік дитини. Серед іншого суд першої інстанції, врахував стан здоров`я позивача, матеріальне становище дитини і платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач є молодим працездатним чоловіком. Відомостей про незадовільний стан його здоров`я суду не надано. Інших дітей, дружини, не працездатних батьків на утриманні під час ухвалення оскаржуваного рішення не було.

Щодо доводів апеляційної скарги про народження другої дитини апеляційний суд вказує наступне.

Суд першої інстанції, вирішуючи справу, не досліджував свідоцтво про народження дитини, оскільки молодша донька відповідача від іншого шлюбу народилась після винесення оскаржуваного рішення, та не міг надавати вказаному доказу юридичну оцінку, оскільки такої обставини не існувало. Таким чином, рішення суду в частині визначення розміру аліментів на утримання дитини є законним та обґрунтованим, таким, що приймалось на підставі наявних у справі доказів та фактичних обставин.

Окрім іншого дане питання може бути предметом окремого розгляду під час ініціювання питання про зміну розміру аліментів в порядку ст. 192 СК України, оскільки такі обставини не існували і не були предметом дослідження під час розгляду та ухвалення рішення по справі.

Звертаючись з апеляційною скаргою та ставлячи питання про зміну частини стягнення аліментів та визначення її в твердій сумі відповідач в апеляційній скарзі не вказує та не надає належних доказів на підтвердження погіршення його майнового стану, у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу.

Відповідно до практики Верховного Суду, останній не раз вказував, що батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Аналогічного висновку дійшов Верховний суд в постанові від 16.09.2020 року по справі № 565/2071/19.

Суд першої інстанції правомірно встановив обов`язок відповідача надавати матеріальну допомогу дитині, з урахуванням та додержанням вимог ст. 182 СК України.

Згідно з частиною другою та третьою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Оскільки дитина сторін проживає разом з матір`ю, а відповідач є її батьком та на нього покладено однаковий з позивачем обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, відповідач має вищу освіту, є приватним підприємцем, отримує щомісячно дохід від підприємницької діяльності, є здоровим та працездатним чоловіком, має на праві власності трикімнатну квартиру та автомобіль, то суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини його доходів, який має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Доводи апеляційної скарги в частині визначеного судом розміру аліментів є безпідставними, оскільки факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини, рівень якої має бути належним.

Стосовно доводів апеляційної скарги про добровільну сплату аліментів то долучені до справи відповідачем чеки та квитанції про купівлю одягу, іжі,ліків, та іграшок для дитини не спростовує необхідності стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, оскільки ці витрати не є щоденними.

Таким чином доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга відповідача не містять.

Отже, рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,368,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач В.В. Гуль

Судді Я.С. Мельника

Ю.О. Матвієнко