П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2022 року місто Київ

справа №752/30796/21

провадження№22-ц/824/6206/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Голосіївського районного суду м.Києва від 10 січня 2022 року, постановлену у складі судді Ольшевської І.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 10 січня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Не погоджуючись з ухвалою суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що між ним та відповідачем виник саме майновий спір, предметом якого є сума неповернутих коштів у розмірі 121 586 грн.

Він надав суду першої інстанції докази на підтвердження належності відповідачеві ОСОБА_2 на праві приватної власності об`єкт нерухомості - гаража площею 36 кв.м. (надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно).

Співмірність вартості зазначеного майна є розумною по відношенню до ціни позову у розмірі 121 586 грн., оскільки вартість гаражів у даному гаражно-будівельному кооперативі є значно меншою порівняно із вартістю квартири чи іншого житлового приміщення,- що також позивач підтвердив доказами. Крім цього, він обрав для засобу забезпечення позову такий вид нерухомості, як гараж, оскільки це не покладає надмірний тягар на відповідача, на відміну від накладення арешту на банківські рахунки, на житло тощо. Такий вид забезпечення позову є тимчасовим обмеженням та не створює для відповідача негативних наслідків у вигляді будь-яких майнових втрат чи заподіяння шкоди.

Суд першої інстанції не надав правової оцінки тій обставині, що ухилення від виконання зобов`язань за договором позики та неможливість повернення боргу у сумі 121 586 грн. з 2020 року відповідач ОСОБА_2 обґрунтовує саме скрутним матеріальним становищем та відсутністю коштів. Зокрема, із наданих суду копій розписок вбачається, що відповідач визнає наявність боргу, однак при цьому систематично просить відтермінувати його повернення. Дані про наявність у відповідача стабільних доходів, за рахунок яких можна було б стягнути заборгованість, відсутні.

Наведені обставини повною мірою обґрунтовують необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на гараж. Зокрема, у випадку задоволення позовних вимог та невиконання відповідачем судового рішення у добровільному порядку, такий захід дозволить застосувати механізм, який забезпечить реальне та ефективне виконання судового рішення за рахунок реалізації зазначеного майна.

В оскаржуваній ухвалі суд зазначив, що заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що дії відповідача спрямовані на відчуження нерухомого майна. Однак, однією з підстав задоволення заяви, про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених заявником обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення, про що також зазначено в оскаржуваній ухвалі. Такі висновки суду є суперечливими і взаємовиключними.

Крім цього, навіть потенційна можливість відчуження майна є лише одним з численних доводів заяви та не є визначальною при вирішенні питання про необхідність накладення арешту, а повинна бути оцінена в сукупності з іншими обставинами.

Суд першої інстанції проаналізував лише один із доводів заяви про забезпечення позову, а саме: можливість відчуження майна. Суд не з`ясував обставини справи та аргументи позивача, не відобразив їх в оскаржуваній ухвалі та не навів мотивів їх відхилення.

Відтак, обставини справи судом з`ясовані неповно, доводи заявника та його докази досліджені лише частково, мотиви їх відхилення судом не наведені, а окремі висновки суду є суперечливими та взаємовиключними та не відповідають обставинам справи.

Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

В судове засідання не з`явились учасники справи будучи у встановленому законом порядку повідомленими про день та час розгляду справи (а.с.69), про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважала за можливе розглянути справу без їх участі відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Зважаючи на зміст апеляційної скарги ОСОБА_1 та судового рішення, що оскаржується, з урахуванням обставин даної справи, її складності, мотивованим викладенням позиції позивача в його апеляційній скарзі та відсутністю потреби у наданні усних пояснень учасника справи, явка якого до апеляційного суду є необов`язковою, колегія суддів вважала можливим розглянути справу у відсутність ОСОБА_1 , який не з`явився в судове засідання.

Оскільки рішення ухвалене за відсутністю учасників справи, то датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 3860 доларів США та 496 Євро, три проценти річних за період з 1 серпня 2021 року по 1 грудня 2021 року в сумі 1203 грн.

Зазначав, що 1 жовтня 2020 року між ним та відповідачкою ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого, він позичив відповідачці грошові кошти в сумі 3 860 доларів США, що еквівалентно 105 046 грн. та 496 Євро, що еквівалентно 15 337 грн.. 1 липня 2021 року він на виконання умов договору позики передав ОСОБА_2 зазначені грошові кошти, а ОСОБА_2 написала розписку. Суму боргу відповідач зобов`язалась повернути до 1 серпня 2021 року. Позивач зазначив, що боргові зобов`язання відповідача за договором позики, укладеного між ними виникли ще 1 жовтня 2020 року. В подальшому виконання зобов`язання відстрочувалось за обумовленими сторонами умовами, що підтверджується відповідними розписками від 1 жовтня 2020 року, від 3 листопада 2020 року, від 1 грудня 2020 року, від 31 грудня 2020 року, від 1 березня 2021 року від 11 квітня 2021 року від 10 травня 2021року, а також розпискою від 1 липня 2021 року, яка є останньою у договорі позики та містить умови остаточного виконання зобов`язання. Зазначені розписки надавались відповідачем на її прохання про відстрочення виконання зобов`язання та свідчать про відсутність наміру у відповідача остаточно сплатити суму, обумовлену сторонами договору.

1 серпня 2021 року відповідач борг не повернула. Він неодноразово звертався до ОСОБА_2 з проханням повернути борг добровільно, на що остання відмовилась, посилаючись на те, що у неї відсутні вільні кошти.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову зазначає, що ОСОБА_2 є власником об`єкту нерухомості, а саме: гаража загальною площею 36 кв.м., що розташований в м.Києві по вул.. Академіка Заболотного, б. 5 , гаражний кооператив " Киянка ", гараж, НОМЕР_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 0).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 1 грудня 2021 року за №288183711, об`єкт нерухомості - гараж, загальною площею 36 кв.м., що розташований в м.Києві по вул.. Академіка Заболотного, б. 5 гаражний кооператив "Киянка", гараж, НОМЕР_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 0) є предметом іпотеки за договором іпотеки №1672 від 13 липня 2020 року. Оскільки строк виконання зобов`язання закінчився 23 січня 2021 року, а зміни до договору або перехід до іпотекодержателя прав на об`єкт нерухомого майна не були зареєстровані у встановленому порядку, можна дійти висновку, що договір іпотеки був виконаний належним чином.

Відповідач має можливість здійснити відчуження належного їй майна, що позбавить його можливості повернути повну суму заборгованості за договором позики та в подальшому, у разі задоволення його позовних вимог, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції зазначив, що саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування та підтвердження їх доказами згідно зі ст. 81 ЦПК України, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що дії відповідача спрямовані на відчуження нерухомого майна, тому не доведено, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

З даним висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки такий ґрунтуються на вимогах процесуального закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 ст. 150 ЦПК України).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Виходячи з сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства, вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач ОСОБА_1 обґрунтовує вимоги необхідністю не допустити відчуження цього майна, посилаючись на відсутність у відповідача коштів для погашення заборгованості за договором позики.

Проте, метою забезпечення позову є попередження реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за встановлених обставин відсутні підстави для накладення арешту на нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки зі змісту заяви та матеріалів справи не вбачається, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Оскільки заява про забезпечення позову є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених процесуальним законом підстав для задоволення заяви.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 371,367, 374, 375, 381-384, 390, 435 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м.Києва від 10 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус