Справа №521/5239/22
Пр. №2/521/2836/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2022 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Громіка Д.Д.,

при секретарі Котигорох Н.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Радіонова О.Л.,

представника відповідача Умеренкова П.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради, в якому просить поновити його на посаді лікаря хірурга хірургічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради з 14.03.2022 року, а також стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що він обіймав посаду лікара-хірурга у хірургічному відділенні КНП «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради згідно із наказом №61-к від 16.12.2019 р. Наприкінці грудня 2021 та початку 2022 року між ним та керівництвом КНП «Міська клінічна лікарня №1», в особі директора ОСОБА_2 , погіршились відносини, почали поступати образи та чинитися тиск, тобто директор фактично почав спонукати до складання заяви про звільнення за власним бажанням. 11.03.2022 року позивачу випадково потрапило повідомлення за №3, за підписом голови первинної профспілкової організації КНП «МКЛ №1», відповідно до якого 15.03.2022 року о 12.00 год. його викликали на засідання первинної профспілкової організації КНП «МКЛ №1» ОМР з розгляду подання адміністрації про попередню згоду на звільнення відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України. У таких умовах, керівництвом було висунуто вимогу щодо складання власноруч заяви про звільнення за особистим бажанням або ж погрожували звільнити з посади за п. 3 ст. 40 КЗпП України. У такій ситуації, знаходячись під тиском керівництва, позивач 14.03.2022 року вимушено склав заяву про звільнення за власним бажанням з посади лікаря - хірурга. 17.03.2022 позивачем складена заява про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням від 14.03.2022 року. 18.03.2022 заява про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, зареєстрована у канцелярії КНП «Міська клінічна лікарня №1» ОМР за №439. У цей день, позивачу видали копію наказу про звільнення від 14.03.2022 №51-к та позивачу стало відомо, що його звільнили за власним бажанням, як особу пенсійного віку. Позивач зазначає, що у заяві про звільнення від 14.03.2022 року, він особисто не наполягав на звільненні саме 14.03.2022 року, не зазначав досягнення пенсійного віку як підставу для припинення трудового договору. Таким чином, вважає, що звільнення відбулось із порушенням вимог ст. 38 КЗпП України, оскільки він мав працювати щонайменше два тижні, у період чого мав можливість відкликати заяву про звільнення. Крім цього позивач наголошує, що остаточний розрахунок з ним проведено не було.

Представником відповідача було подано відзив, відповідно до якого він просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, аргументуючи свою позицію тим, що звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України здійснено обґрунтовано, з дотриманням вимог діючого законодавства, оскільки він, позивач надав письмову заяву про звільнення, написану ним власноручно, та з зазначенням конкретної дати звільнення, а тепер не надав суду жодного доказу того, що та заява від 14.03.2022р. не відповідала його волевиявленню.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити з урахуванням викладених у позові обставин та заперечень на відзив.

Позивач ОСОБА_1 , крім того, пояснив суду, що наміру звільнятися у нього не було, однак більше року керівництво лікарні здійснювало на нього тиск, погрожувало звільненням за ч.3 ст. 40 КЗпП України, яке мало б відбутися 15.03.2022 року о 12.00 на засіданні первинної профспілкової організації КНП «МКЛ №1» ОМР з розгляду подання адміністрації про попередню згоду на його звільнення. З цих підстав, щоб уникнути звільнення за ч.3 ст. 40 КЗпП України із подальшим зазначенням її у трудовій книжці, як підставу для розірвання трудового договору, оскільки такий запис у трудовій книжці може створити перешкоди у майбутньому працевлаштуванні за своєю спеціальністю, 14.03.2022 року у відділі кадрів ним було написано заяву про звільнення його по особистому бажанню від обов`язків лікаря хірурга з 14.03.2002 року, а керівництво лікарні у той же день 14.03.2022 р., скориставшись ситуацією, видало наказ про звільнення його з роботи за власним бажанням, та в той же день 14.03.2022 вручили йому трудову книжку. Але усі розрахункові виплати йому одразу виплачені не були. Бажання звільнятись у нього фактично не було, бо він взагалі не мав наміру подавати заяву про звільнення з роботи, а посилання відповідачів, що підставою для звільнення у день подачі заяви про звільнення є пенсійний вік взагалі є необгрунтованими, оскільки він після досягнення пенсійного віку протягом дванадцяти років продовжував працювати за своєю спеціальністю.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, обґрунтовуючи свою позицію у заявах по суті справи мотивами, викладеними у відзиві на позов, а саме, що заява була подана добровільно, в ній було зазначено конкретну дату, з якої заявник бажав звільнення з роботи - з 14.03.2022р., і керівництво лікарні задовольнило його бажання, звільнивши заявника саме з тієї дати, як той і просив, зваживши на його прохання та фактично пішли йому на зустріч. Також зазначив, що ОСОБА_1 за час роботи допускав порушення трудової дисципліни, за що 22.12.2021 р. притягувався до дисциплінарної відповідальності на підставі наказу № 38-Адм. На даний час Відповідач здійснює медичну діяльність, що фінансується Національною службою здоров`я України (НСЗУ). Від кількості та виду оформлених взаємодій з НСЗУ з обслуговування хворих залежить надходження коштів у КНП «МКЛ № 1» ОМР. Тому вміння оформлення даних взаємодій із НСЗУ безпосередньо впливає на забезпеченість КНП «МКЛ № 1» ОМР лікарськими засобами, медичним обладнанням та виплату заробітної плати. Зобов`язання щодо своєчасного та належним чином оформленого внесення медичної інформації до електронної системи охорони здоров`я (ЕСОЗ) відповідно до вимог НСЗУ міститься у посадових інструкціях лікарів, у тому числі ОСОБА_1 . Після догани своє ставлення до роботи Позивач не змінив, продовжив не виконувати свої посадові обов`язки у повному обсязі, що призводило до негативних наслідків діяльності лікарні. На підставі рапорту завідувача хірургічного відділення від 09.03.2022 року про порушення трудової дисципліни з боку Позивача. Внаслідок оцінки виробничої ефективності лікаря хірурга ОСОБА_1 було прийнято рішення щодо рекомендування притягнення Позивача до дисциплінарної відповідальності. З метою узгодження цього питання з профспілковим комітетом 09.03.2022 р. за № 1220 йому було направлено подання про розірвання трудового договору з працівником та з проханням розглянути це питання протягом у п`ятнадцятиденний строк. Первинна профспілкова організація своїм листом від 17.03.2022 р. № 4 повідомила про те, що на засідання профспілкового комітету від 15.03.2022 р. ОСОБА_1 не прийшов, а у зв`язку із звільненням за ст. 38 КЗпП України, подання про розірвання трудового договору з працівником хірургічного відділення - лікарем хірургом ОСОБА_1 - залишено без розгляду. Питання звільнення ОСОБА_1 з ініціативи адміністрації лікарні на засіданні профкому 15.03.2022 р. не розглядалося, оскільки Позивач 14.03.2022 р. написав заяву про звільнення його за власним бажанням з 14.03.2022 р. за статтею 38 КЗпП України. Враховуючи пенсійний вік ОСОБА_1 , отримання ним пенсії, дію військового стану, Відповідач звільнив Позивача за власним бажанням з поважних причин у строк, про який він просив, видавши наказ № 51-к від 14.03.2022 р. Цього ж дня Позивач отримав на руки трудову книжку та власноручно розписався у книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них на аркуші № НОМЕР_1 . Проте, вже 17.03.2022 р. Позивач, після звільнення, заявляє про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням. Відповідач своїм листом від 21.03.2022 р. № 1266 повідомив Позивача про неможливість відкликання заяви після звільнення. Дане повідомлення було надіслано цінним листом за адресою Позивача 21.03.2022 р. Твердження Позивача про те, що з ним не зроблено розрахунок при звільненні не відповідає дійсності, оскільки Відповідач повністю розрахувався з Позивачем і заборгованостей не має. Суми, що підлягали виплаті Позивачу, було перераховано на його банківську картку, а сам Позивач відвідував бухгалтерію Відповідача та отримував необхідну інформацію. Представник відповідача також зазначив, що позивачу було відомо про підставу за якою його заяву про звільнення було задоволено у день її подачі до відділу кадрів, оскільки ним під особистий підпис було отримано трудову книжку 14.03.2022 року у якій зазначено, що його звільнено за власним бажанням, як особу пенсійного віку за ст. 38 КЗпП України та така сама підстава міститься у наказі про звільнення №51-к від 14.03.2002 року.

Свідок ОСОБА_4 , лікар хірург хірургічного відділення КНП «Міська клінічна лікарня №1» ОМР пояснив суду, що з 2021 року на позивача з боку керівництва почався здійснюватися тиск та спонукання до звільнення за власнитм бажанням. Так у грудні 2021 року під час спільного чергування з позивачем він був свідком телефонної розмови позивача з заступником директора КНП «Міська клінічна лікарня №1» ОМР під час якої останній кричав на позивача та погрожувавав звільненням по статті за дисциплінарні порушення. Свідком інших випадків тиску та погроз з боку керівництва на адресу позивача ОСОБА_4 не був.

Свідок ОСОБА_5 , медичний директор КНП «Міська клінічна лікарня №1» ОМР пояснив суду, що про мотиви та підстави звільнення позивача за ст. 38 КЗпП України йому не відомо. Відомо тільки те, що КНП «Міська клінічна лікарня №1» ОМР здійснює медичну діяльність, що фінансується Національною службою здоров`я України (НСЗУ). Від кількості та виду оформлених взаємодій з НСЗУ з обслуговування хворих залежить надходження коштів у КНП «МКЛ № 1» ОМР. Вміння оформлення даних взаємодій із НСЗУ безпосередньо впливає на забезпеченість КНП «МКЛ № 1» ОМР лікарськими засобами, медичним обладнанням та виплату заробітної плати, однак позивач ухилявся від звітування про надані медичні послуги через електронну систему охорони здоров`я (ЕСОЗ). Позивачу було запропоновано продемонструвати навички роботи з ЕСОЗ та було надано комп`ютерне робоче місце, однак позивач відмовився, про що 09.03.2022 року було складено акт ефективності лікаря хірурга М.А. Стукаленка.

Свідок ОСОБА_6 пояснив суду, що займає посаду завідуючого хірургічним відділеням КНП «МКЛ № 1» ОМР, у якому працював позивач ОСОБА_1 . Свідок також повідомив, що позивач ухилявся та нехтував обов`язками щодо звітування про надані медичні послуги через електронну систему охорони здоров`я, на неодноразові попередження щодо зміни свого ставлення до своїх посадових обов`язків позивач не реагував, у зв`язку з чим відносно позивача складалися рапорта та навіть було оголошено догану. Свідок також зазначив, що про тиск та погрози з боку керівництва лікарні на адресу позивача йому не відомо, а всі вищевказані дії на його думку були об`єктивною реакцією на свідоме нехтування своїми посадовими обов`язками з боку позивача. Де та при яких обставинах позивачем було складено заяву про звільнення йому не відомо.

Свідок ОСОБА_7 пояснив суду, що займає посаду лікаря статиста у КНП «МКЛ № 1» ОМР. У його обов`язки крім іншого входить допомога персоналу лікарні із навчанням у користуванні в електронній системі охорони здоров`я для належної взаємодії з Національною службою охорони здоров`я (НСЗУ). Свідку відомо, що позивач не навчився належним чином оформлювати внесення медичної інформації до ЕСОЗ, що у подальшому столо підставою для складення акту ефективності лікаря хірурга М.А. Стукаленка. Свідок також повідомив, що позивач жодного разу не звертався до нього з питанням надання допомоги з проблемних питань користування ЕСОЗ. Про тиск та погрози з боку керівництва лікарні на адресу позивача йому не відомо.

Свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що займає посаду заступника директора з кадрових питань КНП «МКЛ № 1» ОМР. 14.03.2022 року позивач прийшов до відділу кадрів та повідомив, що хоче написати заяву про звільнення за власним бажанням. Позивачу було надано зразок заяви. Зазначення дати, з якої позивач мав бажання бути звільненим, було його особистим рішенням, оскільки позивач мав намір саме у цей день отримати трудову книжку. На думку свідка це було пов`язано із засіданням первинної профспілкової організації КНП «МКЛ №1» ОМР з розгляду подання адміністрації про попередню згоду на його звільнення, яке було призначене на 15.03.2022 року. Свідок також зазначила, що позивач був ознайомлений з наказом про звільнення, у якому текст та підстави звільнення були такі самі, як і у трудовій книжці, після того, як позивач отримав трудову книжку, він поставив підпис у журналі реєстрації та одразу покинув відділ кадрів і саме з цієї причини позивачу одразу ж не було вручено наказ про звільнення. Під час написання заяви про звільнення на позивача жодного тиску або погроз ні від кого не надходило, а навпаки йому пішли на зустріч та задовольнили його заяву тією датою, про яку він просив, з урахуванням його пенсійного віку. Позивач про це все був обізнаний та жодним чином не заперечував щодо зазначення підстави звільнення у день написання заяви.

Вислухавши у судовому засіданні позивача, його представника, представника відповідача, свідків, вивчивши у судовому засіданні доводи заяви, розглянувши надані заявником документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що відсутні обґрунтовані підстави для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Положення ст.2 КЗпП України не є суто декларативними, оскільки право особи на працю це право, яке в силу ст. 55 Конституції України має захищатися судом. Формулювання права на працю, що наведено у ст.43 Конституції України, у трактуванні змісту якої права на працю трактує як можливість заробляти собі на життя працею, яку громадянин вільно вибирає або на яку вільно погоджується. Держава, таким чином, лише проголошує право на працю як можливість заробляти. Визнання такої можливості в ст. 43 Конституції не може бути підставою для пред`явлення позову до суду про надання роботи, але в разі, якщо державним органом або власником підприємства чи його представником порушені конкретні обов`язки щодо недопущення дискримінації, прийняття на роботу, надання роботи та оплати праці конкретної особи, особа наділена правом на звернення до суду.

Право на судовий захист передбачено статтею 55 Конституції України. «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному громадянину гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, інших громадян». Конституція України гарантує кожному захист його прав і свобод в межах кримінального, адміністративного, господарського, цивільного, конституційного судочинства України. І ніхто не може обмежувати право на судовий захист, оскільки це суперечить принципу рівності усіх перед законом.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Кожна особа має право у порядку, встановленому цивільно-процесуальним Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Так, в ході розгляду вищевказаного позову гр. ОСОБА_1 , судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини:

- згідно трудової книжки, що видана на ім`я позивача ОСОБА_1 , він з 16.12.2019 року працював на посаді лікаря хірурга хірургічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради (а.с.5);

- згідно заяви від 14.03.2022р. позивач ОСОБА_1 просив директора Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради Григор`єва Є.О. звільнити його, ОСОБА_1 з займаної посади з 14.03.2022р. (а.с.9,55); в ході судового засідання позивач підтвердив, що заява підписана ним особисто;

- відповідно до текста наказу директора Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради Григор`єва Є.О. №51-К від 14 березня 2022 року, позивач ОСОБА_1 звільнений з займаної посади лікаря хірурга хірургічного відділення за власним бажанням відповідно статті 38 КЗпП України (а.с.56);

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, що встановлений цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів., а, згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Крім того, ч.1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 3 КЗпП України, як норма законодавства про працю, регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої незалежності.

Як роз`яснюється Пленумом Верховного Суду України в п.18 Постанови від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді трудових справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність Закону.

Судом у судовому засіданні та при дослідженні доказів було з`ясовано, що позивач ОСОБА_1 дійсно працював лікарем хірургом хірургічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради з 16.12.2019 року, та 14.03.2021року звернувся з заявою про звільнення з займаної посади на ім`я директора Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради ОСОБА_2 з зазначенням конкретної дати звільнення, а саме з 14.03.2022 року.

Зазначена заява про звільнення від 14.03.2022 року особисто підписана позивачем. Відомості, зазначені у заяві ніким зі сторін не спростовувалися, лише позивачем спростовувався мотив написання заяви - він стверджував, що це не було його вільним волевиявленням і наміром.

На підставі вищезазначеної заяви ОСОБА_1 , 14.03.2022 року директором Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради Григор`євим Є.О. було видано наказ №51-к про звільнення ОСОБА_1 з 14.03.2022 року з займаної посади лікаря хірурга хірургічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради за власним бажанням відповідно статті 38 КЗпП України.

Наказ №51-к про звільнення ОСОБА_1 з 14.03.2022 року з займаної посади лікаря хірурга хірургічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради позивачем не оскаржувався та не оскаржується.

Ці обставини зазначені у позові та позивачем не заперечувалися.

Однак, позивач ОСОБА_1 вважає, що написану власноруч ним заяву про звільнення не можна вважати заявою про звільнення саме за власним бажанням, оскільки вона була написана під тиском, крім того, на його, позивача, думку, звільнення з роботи за власним бажанням фактично в день подачі заяви є незаконним та таким, що порушує законне право його, позивача, відкликати заяву і продовжити трудові правовідносини. Однак належних, неспростовних і достатніх доказів на підтвердження цієї своєї думки, щодо здійснення на нього тиску з боку відповідача, позивач суду не надав.

Так, твердження позивача щодо написання заяви про звільнення під примусом підтвердив свідок ОСОБА_4 , який зазначив, що чув телефону розмову позивача та заступника директора лікарні, проте це спростовано поясненнми свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що надані у судовому засіданні та не підкріплено іншими письмовими доказами (наприклад, звернення до правоохоронних органів) або відео- чи аудіо-фіксацією будь-якого правопорушення стосовно себе з боку керівництва Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради, тому твердження позивача щодо написання і подання ним заяви на звільнення під примусом суд не може визнати фактом, який насправді мав місце і доведений належним чином належними і достатніми доказами, а тому не спростовує законність наказу №51-К від 14.03.2022 року, виданого Комунальним некомерційним підприємством «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради на підставі вільного волевиявлення позивача, з огляду на наступне.

Статтею 38 КЗпП України визначено право працівника, умови та підстави за його ініціативою «розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк», і з тексту цієї статті вбачається невичерпний перелік таких підстав та умов.

Так, ч.1 цієї статті визначено, що «Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні».

Одночасно ця ж частина 1 статті 38 КЗпП України регламентує, що в «разі, якщо заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин)…» - власник або уповноважений ним орган зобов`язаний розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Тобто, ця норма містить перелік причин, що можуть бути визнані обома сторонами поважними, проте залишає можливість сторонам узгодити інші причини та визнати їх поважними для здійснення припинення трудових правовідносин з підстав, не заборонених Законом і саме у строк, який просить працівник, тобто, який йому є зручним, вигідним або необхідним з причин та обставин, які є для нього поважними, за умови, що працедавець також визнає ці причини поважними і погоджується припинити трудові правовідносини з працівником у строк, визначений працівником і зазначений у заяві.

З наданих суду відомостей та доказів вбачається, що ОСОБА_1 було власноруч написано заяву на ім`я роботодавця - керівника підприємства, в якому він працював, при цьому працівник (заявник) сам визначив і зазначив у заяві дату звільнення. Водночас роботодавець, в особі керівника підприємства , підписав цю заяву, погодившись з зазначеною у заяві датою, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Стосовно примушування позивача ОСОБА_1 з боку будь-яких осіб щодо написання заяви на звільнення будь-яким чином (реальними способами фізичним, шантажем, погрозами, тощо) суду доказів не надано. Сам позивач ОСОБА_1 в ході судового засідання на запитання суду відповів, що написавши заяву про звільнення за власним бажаням він хотів уникнути звільнення за ч.3 ст. 40 КЗпП України, оскільки такий запис у трудовій книжці може ускладнити подальше працевлаштування.

Крім того, статтею 38 КЗпП також визначено, що в разі, «якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору».

Тобто, згідно чинного законодавства, розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно це його власне право, яким він наділений Законом.

З наданих суду доказів вбачається, що позивач скористався цим своїм правом виразити свою волю на звільнення шляхом написання та подання заяви з зазначенням в ній дати, з якої бажав звільнитися з роботи, та потім, як стверджував у суді, пожалкував про це.

Отже, закон зобов`язує роботодавця провадити звільнення працівника у строк, якщо працівник про це просить і зазначає його у заві про звільнення, тобто мова йде про скорочення двотижневого строку.

Слід зазначити, що стосовно звільнення працівника за його бажанням чи за угодою сторін чинне законодавство України жодних обмежень для роботодавця не передбачає.

Встановлений законом строк попередження про звільнення з роботи за власним бажанням має юридичне значення для сторін трудового договору.

Строк попередження про звільнення може бути скорочений, проте лише за погодженням між працедавцем і працівником. Одностороннє скорочення цього строку як працедавцем, так і працівником не допускається.

Отже, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та працедавцем, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

Тобто, працівника можна звільнити навіть у день подання заяви про звільнення, але лише за його проханням.

З матеріалів справи вбачається та позивачем особисто підтверджується та не заперечується, що 14.03.2022 року він, ОСОБА_1 , на ім`я ОСОБА_2 директора Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради, подав особисто заяву про звільнення з займаної посади, зазначивши конкретну дату звільнення, а саме, з 14.03.2022 року.

Як вбачається зі змісту поданої ним заяви про звільнення, позивач зазначив дату звільнення і керівництвом КНП «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради було погоджено цю дату, про що свідчить відповідний наказ директора Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради Григор`єва Є.О..

Таким чином, підписавши заяву про звільнення, позивач фактично висловив своє волевиявлення на розірвання трудового договору у визначений ним строк до закінчення строку попередження та цей строк було узгоджено сторонами за трудовим договором.

Тому розірвання КНП «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради трудового договору до спливу двотижневого строку є законним.

Таким чином, на підставі фактичних обставин справи, що встановлено судом в ході її розгляду, вбачається, що звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України здійснено обґрунтовано та з дотриманням вимог діючого законодавства, оскільки позивач добровільно подав письмову заяву на звільнення, підписану ним власноруч із зазначенням конкретної дати звільнення.

Відповідний правовий висновок містить постанова Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.11.2020р. у справі №753/1181/18, де зазначено, що роботодавець, при звільненні за ст. 38 КЗпП може звільнити працівника з займаної посади на його прохання раніше двотижневого строку, без зазначення причин, але з зазначенням дати звільнення.

Верховний Суд вказав на те, що за змістом ст. 38 КЗпП сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності домовленості, працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов безсумнівного висновку, що доводи позивача про те, що його заява про звільнення з роботи не відповідає його вільному власному волевиявленню, є безпідставними та необґрунтованими.

Так, волевиявлення це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується з вчиненням фактичних дій (у даному випадку написання заяви). Дія це зовнішнє вираження волі і свідомості людей (у даному випадку подання заяви, тобто, власноручне звернення до виконання волі заявника роботодавцем).

Як вбачається зі змісту поданої позивачем заяви про звільнення він особисто та власноруч вчинив дію, а саме, підписав 14.03.2022 року заяву про звільнення з зазначенням дати, з якої бажав припинити роботу, чим заявив про своє особисте волевиявлення.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, відповідно до ч.ч.3,4 ст.12 та ст.81 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Проте, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не надав жодних доказів того, що написана ним заява від 14.03.2022 року не відповідала його волевиявленню станом на момент її написання та надання роботодавцю.

З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 не зазначив конкретних підстав обґрунтованості позову, не надав суду переконливих належних і достатніх доказів в обґрунтування підстав своїх позовних вимог, та не довів порушення свого права на працю відповідачем КНП «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради.

Натомість відповідачем надано достатньо доказів, які у своїй сукупності доводять правомірність звільнення позивача за власним бажанням і з тієї дати, що зазначена в заяві про звільнення.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що судом були досліджені усі фактичні дані, які мають значення для вирішення даної справи, проте з наданих суду відомостей та доказів не вбачається, що мали місце обставини (факти), якими обґрунтовані позовні вимоги, оскільки ці вимоги не підкріплені достатніми доказами, а тому підстав для їх задоволення не вбачається.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.1-13, 76-81, 83,89, 90,92,95,259,263-265 ЦПК України, ст.ст.1-5-1, 22-23,38 КЗпП України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 28 червня 2022 року.

Суддя: Д.Д. Громік