КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/1843/18 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук Л.М.
провадження № 22-з/824/675/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
УХ В А Л А

01 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Суханової Є.М., Сушко Л.П.,

розглянувшизаяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що вона є власником та користувачем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказувала, що власником суміжної земельної ділянки, на якій розташований будинок НОМЕР_1 , є ОСОБА_2 , який грубо порушує норми земельного законодавства, використовує вказану земельну ділянку не за цільовим призначенням, а саме: не для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а у підприємницьких цілях промислово-виробничого характеру, що призводить до підвищеної екологічної та пожежної небезпеки, загазованості та забрудненості повітря і землі, забрудненості земельної ділянки, псуванню дерев, рослин та городини, що ростуть на земельній ділянці позивача, шуму працюючої-важкої та іншої техніки, обладнання, постійному підвозі та вивезенню будівельних матеріалів багатотонними вантажівками, пересуванням автомобільної техніки по дорозі поруч із належною позивачу земельною ділянкою та по сусідній ділянці, нестерпного їдкого та шкідливого смороду свіжої фарби та різноманітних хімічних розчинів, нецензурної лайки постійно проживаючих на земельній ділянці працівників. Зазначила, що такі дії відповідача є грубим порушенням цивільних прав позивача, оскільки перешкоджають у здійсненні права розпорядження та користування власним майном.

Також посилалася на те, що всі будівлі, які розташовані на належній відповідачу земельній ділянці є тимчасовими спорудами та є рухомим майном. А відомості, які містяться в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про наявність на земельній ділянці відповідача нерухомого майна, а саме: надвірної будівлі, сфальсифіковано ОСОБА_2 , оскільки до державного реєстратора ним було подано декларацію про готовність об`єкту до експлуатації, яка містила недостовірні дані щодо розміру такої будівлі.

Через такі махінації і фальшування з документами та подання недостовірних даних до держустанов ОСОБА_2 планував узаконити рухоме майно (технічний підрозділ з промисловими складами) під виглядом нерухомого майна.

Тому, з урахуванням уточнень, просила:

усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою і будинком, завданих відповідачем, як власником суміжної земельної ділянки шляхом прийняття рішення про визнання так званої «надвірної будівлі», що складається з трьох морських контейнерів у вигляді літери П, та розташованих за вказаною адресою, власник ОСОБА_2 - об`єктом «рухомого майна» та таким, що відповідає визначенню «рухоме майно» та не може бути внесеним до декларації та реєстру речових прав на нерухоме майно, бо таким не являється; зобов`язати ОСОБА_2 привести об`єкти забудови у відповідність до Будівельного паспорту та схеми забудови земельної ділянки; знести «господарської будівлі», як об`єкта рухомого майна - самочинної забудови; знести огорожі, висотою 4,35 м з непрозорою частиною 2,7 м, що є грубим порушенням режиму інсоляції суміжної земельної ділянки, та улаштувати огорожі висотою 1,6 м, не менше 30% площі якої повинно бути прозорою; привести до норм мінімально допустимої відстані від об`єкта - «господарської будівлі» - до меж земельної ділянки - 4м; знести промислові споруди з полегшених конструкцій в кількості 10 штук - вагони-битовки та навіси, як незареєстровані та відсутні в схемі забудови земельної ділянки Будівельного паспорта.

Також просила провести судове дослідження декларації №КС 02 від 30.06.2016 року, видану на ім`я ОСОБА_2 , видавник ДАБі в Київській області з метою виявлення недостовірності даних, внесених останнім в декларацію та запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 224, номер запису про право власності 24977082 від 20.02.2018 року.

Винести окрему ухвалу, направивши її до Національної Поліції в Київській області щодо порушення кримінальної справи про вчинення кримінального правопорушення та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань відносно ОСОБА_2 на підставі ст.ст.356, 358, 194 КК України у зв`язку з подачею останнім до державного реєстратора свідомо фальсифікованих документів, що несуть недостовірні дані для реєстрації права власності на надвірну будівлю, а саме - декларації про готовність об`єкту до експлуатації.

Відповідач, вважаючи позовні вимоги надуманими, безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, подав відзив на позовну заяву. Вказав, що земельна ділянка відповідачем використовується за цільовим призначенням. На земельній ділянці розпочато будівельні роботи по спорудженню житлового будинку.

Визнав, що всі дії по фарбуванню будівельних споруд, про які зазначає позивачка, здійснено відповідачем у 2014 році в рамках проведення (виконавчих) підготовчих робіт відповідно до Порядку виконання будівельних робіт, затверджених Постановою КМУ №466 від 13 квітня 2011 року, яким передбачено можливість влаштування огородження будівельного майданчика, роботи зі спорудження тимчасових виробничих та побутових споруд, складування будівельних матеріалів. За наведених обставин вважав, що фарбування, встановлення огорожі, розміщення побутових вагончиків для подальшого проживання будівельників, складування будівельних матеріалів та споруда надвірної будівлі виконані відповідачем відповідно до положень чинного законодавства України у сфері містобудування, при цьому ним встановлено огорожу на рівні огорожі, що попередньо споруджена позивачкою (фото №1,2).

Просив звернути увагу на те, що саме позивачка вчиняє правопорушення в сфері містобудування та особисто створює умови для порушення режиму інсоляції, що підтверджується протоколом №1-Л-А-05/05/05/1 від 05 травня 2017 року про визнання позивачки винною у розташуванні господарського блоку на фактичній межі користування земельної ділянки, за що останню притягнуто до адміністративної відповідальності.

Зазначив, що у позові позивачка посилається на використання відповідачем земельної ділянки не за цільовим призначенням, однак разом з позовною заявою не подала до суду докази яким чином можливі відхилення в ході будівництва надвірної споруди від даних будівельного паспорта порушує саме її особисті охоронювані законом права, свободи та інтереси.

На думку відповідача позовна вимога про визнання спірної будівлі рухомим майном та її невнесення до декларації №КС 02 від 30.06.2016 року та до реєстру речових прав на нерухоме майно є неналежним способом захисту. Крім того, зазначив, що така вимога стосується оскарження дій у сфері державної реєстрації яке відбувається в іншому порядку і строки.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставилося питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов вимоги задовольнити.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 березня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , створені ОСОБА_2 , як власником суміжної земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_2 .

Зобов`язано ОСОБА_2 привести огорожу, розташовану на межі земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , у відповідність до пункту 5 вимог до забудови будівельного паспорта від 20 лютого 2015 року № 80, з облаштуванням огорожі висотою 1,6 м, 30 % площі якої повинно бути прозорою.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 15 червня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 здоволеночастково.

Постанову Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року скасованов частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання привести об`єкти забудови у відповідність до будівельного паспорта та схеми забудови земельної ділянки, приведення до норм мінімально допустимої відстані від господарської будівлі до меж земельної ділянки, а також знесення розміщених ним на земельній ділянці промислових споруд з полегшених конструкцій.

Справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

31 серпня 2022 року ОСОБА_1 подала до апеляційного суду заяву про забезпечення позову, в якій просить вжити заходи забезпечення позову, а саме: шляхом заборонити вчиняти будь-які дії щодо внесення змін до Будівельного паспорту №80 від 20.02.2015 року, виданого Відділом містобудування і архітектури Києво-Святошинської райдержадміністрації Київської області з боку ОСОБА_2 згідно припису №С-2405/1 від 24.05.2019 року, який оскаржується у справі №640/10666/20.

Заяву обґрунтовує тим, що існує загроза та можуть бути негативні наслідки, які можуть виникнути в результаті невжиття заходів забезпечення позову, а саме: внесення ОСОБА_2 шахрайським способом, всупереч рішенням судів по справі №810/4638/17, змін до будівельного паспорта №80 від 20.02.2015 року в частині зміни розмірів господарської будівлі, що може стати причиною неможливості розгляду справи №369/1843/18.

Вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити та унеможливити виконання рішень суду та захисту прав, свобод та інтересів сім`ї ОСОБА_1 .

Зазначає, що припис №С-2405/1 від 24.05.2019 року оскаржується у справі №640/10666/20, яку не вирішено, а тому вказаний припис не може бути підставою для внесення змін до будівельного паспорта №80 від 20.02.2015 року.

Дослідивши доводи заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що вказана заява про забезпечення позову не підлягає до задоволення з таких підстав.

За змістом ч.ч. 1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідками встановлення обов`язку або заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав і законних інтересів інших учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, так як питання обґрунтованості заявлених вимог є предметом дослідження судом під час розгляду справи по суті і не вирішується судом під час розгляду заяви про забезпечення позову, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суд (постанова від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Згідно звимогамич.10 ст.150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за своїм змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову, однак заходи, які просить вжити ОСОБА_1 з посиланням на провадження за її скаргами в Окружному адміністративному суді міста Києва, не відповідають його меті, не є видом забезпечення позову та суперечать вимогам ст.150 ЦПК України, а тому відсутні підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 .

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України та позиції Європейського суду з прав людини, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, колегія суддів вважає, що подана заява про забезпечення позову не підлягає до задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 149, 150ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: