Справа № 465/7446/20 Головуючий у 1 інстанції: МартинишинМ.О.
Провадження № 22-ц/811/26/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 червня 2021 року в складі судді Мартинишин М.О. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про зняття з реєстраційного обліку та визнання їх такими, що втратили право на користування майном,-

встановив:

У листопаді 2020 року позивач ТзОВ «Кредитні ініціативи» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про зняття з реєстраційного обліку та визнання їх такими, що втратили право на користування майном.

Вимоги обгрунтовані тим, що 26.01.2007 між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_5 укладено Кредитний договір №77, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_5 кредит у сумі 67 000,00 дол. США на умовах, передбачених цим Договором.

В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором №77 від 26.01.2007 ОСОБА_4 як іпотекодавець передала в іпотеку трикімнатну квартиру, загальною площею 62,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

17.12.2012 між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТзОВ «Кредитні ініціативи» набуло право грошової вимоги за Кредитним договором № 77 від 26.01.2007.

Оскільки ОСОБА_5 не належним чином виконувала взяті на себе зобов`язання по кредитному договору №77 від 26.01.2007, ТзОВ «Кредитні ініціативи» звернуло стягнення на квартиру Іпотекодавця на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та п. 5.2.1 Іпотечного договору, звернулося з відповідною заявою до державного реєстратора.

Правовою підставою для реєстрації права власності ТзОВ «Кредитні ініціативи» на нерухоме майно є відповідне застереження в п.п. 5.2.1 Договору іпотеки від 26 січня 2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.10.2020 № 229238040, за ТзОВ «Кредитні ініціативи» зареєстровано право власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 62,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, законним власником квартири є ТзОВ «Кредитні ініціативи», однак у такій зареєстровані відповідачі. Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення, однак незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у будинку, колишній власник, продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії відповідачів створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном.

Просив визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування трикімнатною квартирою, загальною площею 62,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; зняти їх з реєстраційного обліку та стягнути судові витрати.

Оскаржуваним заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 07 червня 2021 року позов ТзОВ "Кредитні ініціативи" задоволено.

Визнано ОСОБА_4 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування трикімнатною квартирою, загальною площею 62,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Знято з реєстраційного обліку громадян ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , з трикімнатної квартири, загальною площею 62,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи"витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи"витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102 грн.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2021 року залишено заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду від 07.06.2021 року по цивільній справі №465/7446/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про зняття з реєстраційного обліку та визнання їх такими, що втратили право на користування майном без задоволення.

Зочне рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_3 , вважає рішення незаконним через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що позивач є новим власником квартири, який набув право власності на таку на підставі звернення ним стягнення в позасудовому порядку на предмет іпотеки, при цьому така квартира, яка була предметом іпотечного договору від 26.01.2007, належала їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 11.08.2004, тобто придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів.

Покликаючись на правову позицію висловлену у постанові Верховного Суду від 14.07.2021, справа № 753/11246/17 зазначає, що визнання втратившим право користування жилим приміщенням є фактично позбавленням особи права на житло, тобто виселення її без надання іншого жилого приміщення.

Стверджує, що визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у житловому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно, якщо ж таке придбане за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2019, справа № 643/18788/15 дійшла висновку, що до правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню положення ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР.

Покликається на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки, позивач був обізнаний про наявність обтяжень житла, яке належало ОСОБА_4 та відповідних речових прав осіб, які зареєстровані та проживають у відповідній квартирі, відтак мав можливість виявити ризики, пов`язані із набуттям права власності на таку нерухомість.

Просить скасувати заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 червня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд виходив з того, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Таким чином врахувавши, що відповідачі не є власниками спірної квартири, а позивач позбавлений можливості реалізувати своє право власності, суд прийшов висновку, що позов про зняття з реєстраційного обліку та визнання їх такими, що втратили право на користування майном підлягає до задоволення.

Також суд вирішив питання судових витрат.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Разом із тим, відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Судом першої інстанції встановлено, що 26.01.2007 між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 77, відповідно до якого банк надав ОСОБА_5 кредит у сумі 67 000,00 дол. США на умовах, передбачених цим договором (а.с.7-10).

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №77 від 26.01.2007, між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та відповідачкою ОСОБА_4 укладено договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 26.01.2007, відповідно до умов яких ОСОБА_4 , як іпотекодавець передала в іпотеку - трьохкімнатну квартиру, загальною площею 62,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11-13).

17.12.2012 між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір відступлення прав вимоги, та договір про передачу прав за договорами забезпечення (а.с. 19-33).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Поряд з цим, судом не встановлено обставин, за яких правомірність правочину про відступлення права вимоги, на підставі якого відбувся перехід права вимоги до ТзОВ «Кредитні ініціативи» за кредитним договором та договором забезпечення виконання зобов`язань, у передбаченому законом порядку спростована на підставі судового рішення.

Не є предметом перевірки відповідний правочин і у межах спірних правовідносин.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ТзОВ «Кредитні ініціативи» набуло прав грошової вимоги за Кредитним договором №77 від 26.01.2007 та прав за Договором іпотеки з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 26.01.2007.

Оскільки ОСОБА_5 належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № 77 від 26.01.2007, позивач ТзОВ «Кредитні ініціативи» звернув стягнення на квартиру відповідачки ОСОБА_4 , яка пребувала в іпотеці, на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Правовою підставою для реєстрації права власності за ТзОВ «Кредитні ініціативи» на нерухоме майно є відповідне застереження в п.п. 5.2.1 Іпотечного договору, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання боржником зобов`язань за кредитним договором у порядку передбаченому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку».

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22 жовтня 2020 року, державна реєстрація права власності за ТзОВ «Кредитні ініціативи» на трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 була проведена 16.01.2019 (а.с. 14-15).

Як слідує з апеляційної скарги, відповідачка ОСОБА_4 фактично визнає те, що позивач ТзОВ «Кредитні ініціативи» є новим власником квартири АДРЕСА_3 та набув право власності на таку на підставі звернення ним стягнення в позасудовому порядку на предмет іпотеки.

Поряд з цим, порядок, процедура чим сам факт набуття ТзОВ «Кредитні ініціативи» права власності на квартиру АДРЕСА_3 , відповідачка ОСОБА_4 , як іподекодавець, не оскаржувала.

В свою чергу, із відповіді ЛКП «Південне» № 1266 від 24.09.2020 вбачається, що у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 є зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 16).

Іншими словами, незважаючи на зміну власника майна, у такому зареєстрвані відповідачі, а також, як не заперечується останніми, проживають у спірній квартирі.

19 листопада 2020 року позивач направив відповідачам вимогу про добровільне виселення вих. №7282 від 19.10.2020, з якої вбачається, що позивач вимагав від відповідачів добровільно звільнити всім мешканцям житлове приміщення, яка є предметом іпотеки, а саме квартиру за адресою АДРЕСА_1 з обов`язковим зняттям всіх мешканців зазначеного житла з реєстраційного обліку та звільнення від особистих речей, однак станом на день подання позову до суду, вимога залишена без задоволення (а.с. 17-18).

Звертаючись із позовними вимогами свої доводи ТзОВ «Кредитні ініціативи» зводить до того, що зареєструвавши право власності на відповідне майно та будучи законним власником квартири, колишній власник, продовжує користуватися такою та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії відповідачів створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном.

Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом статті 383 ЦК України, статей 150, 156 Житлового кодексу УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

При цьому, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №306/2659/16-ц, застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.

В свою чергу, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Враховауючи наведене, будь яка вимога власника, яка зводиться до встановлення правопорядку за яким би він мав реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном, на перший погляд, є виправданою та підставною.

Разом з тим, заперечуючи вимоги позивача ОСОБА_4 зазначає про неможливість задоволення таких, оскіьки визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є фактично позбавленням особи права на житло, тобто виселення її без надання іншого жилого приміщення.

Так, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно із усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійсно можна дійти висновку про те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_4 та враховує, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення їх права на житло та, відповідно, виселення.

Разом з цим, як зазначалося вище таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Так, з матерівалів справи вбачається, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за позивачем ТзОВ «Кредитні ініціативи» на підставі іпотечного застереження, отже, спірна квартира до набуття позивачем права власності на неї, була предметом іпотеки.

При вирішенні спорів щодо права користування колишніми власниками та членами їх сімей іпотечним майном, судам, керуючись частиною четвертою статті 263 ЦПК України, потрібно враховувати висновки Верховного Суду України, від яких Верховний Суд не відступав, у цій категорії справ.

Зокрема, Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 сформулював правовий висновок, від якого Верховний Суд не відступав, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону № 898-IV та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом ст. 40 Закону України «Про іпотеку», та ст. 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у с праві № 753/72/12.

Набуваючи право власності на спірну квартиру позивач ТзОВ «Кредитні ініціативи» був обізнаний про наявність відповідних речових прав осіб, які зареєстровані і проживають у такій, тобто мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям прав власності на спірне майно, у зв`язку з невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК Української РСР мають право на користування таким житлом до моменту виселення із надання їм іншого постійного житла.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 755/857/17, від 15 березня 2021 року у справі № 639/7410/18, від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17, від 14 липня 2021 року у справі № 753/11246/17.

Таким чином, колегія суддів розділяє доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та визнання їх такими, що втратили право на користування трикімнатною квартирою, загальною площею 62,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки позивачем, всупереч вимогам ст. 109 ЖК УРСР, не запропоновано їм іншого житла, що свідчить про необхідність скасування оскаржуваного рішення иа ухвалення у справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Позиція ТзОВ «Кредитні ініціативи» про те, що товариствои є новим власником спірного квартири, висновків суду не спростовує, оскільки сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у томучислі і колишніх.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Таким чином, враховуючи, що апелянт ОСОБА_3 звільнена від сплати судового збору, такий за розгляд апеляційної скарги у розмірі 6306 грн. необхідно стягнути з ТзОВ «Кредитні ініціативи» у дохід держави.

Оскільки колегія суддів прийшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову, судові витрати понесені позивачем при поданні позову покладаються на нього та поверненню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 червня 2021 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про зняття з реєстраційного обліку та визнання їх такими, що втратили право на користування трикімнатною квартирою, загальною площею 62,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відмовити.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" у дохід держави судовий збір у розмірі 6306 (шість тисяч триста шість) гривень 00 копійок за розгляд апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 22 червня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк