Ухвала

Іменем України

23 червня 2022 року

м. Київ

справа № 127/19978/20

провадження № 61-4730ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 грудня 2021 року

та постанову Вінницького апеляційного суду від 21 квітня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Рудик Людмила Вікторівна, про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л. В.

(далі - приватний нотаріус Вінницького МНО), про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилась спадщина на майно, що належало спадкодавцю за життя на праві власності.

02 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Третьої Вінницької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини,

у зв`язку з чим була заведена спадкова справа № 66049579.

Пізніше ОСОБА_1 дізналась, що 23 березня 2020 року її мати склала заповіт, яким заповіла:

- ОСОБА_2 - квартиру

АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_3 - квартиру

АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 ;

- ОСОБА_4 - житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_4 та земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 .

Посилаючись на те, що її мати страждала онкологічним захворюванням

і приймала знеболюючі ліки, які впливали на мозок та форму поведінки,

а тому на час складення заповіту вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 від 23 березня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького МНО Рудик Л. В. та зареєстрований в реєстрі № 799.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 грудня

2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 21 квітня 2022 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 грудня 2021 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що висновком судово-психіатричної експертизи від 22 березня 2021 року № 24 не встановлено неспроможність особи в момент вчинення правочину (23 березня 2020 року) розуміти значення своїх дій та керувати ними. Разом з тим, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт неспроможності ОСОБА_5 на момент складення заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Тому підстав для задоволення позову немає.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2022 року, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропоновано заявнику надати заяву про поновлення строку на касаційне оскарження із наведеними причинами пропуску такого строку та доказами (конверт, копії матеріалів справи, довідка суду, тощо) на їх підтвердження в оригіналах чи належним чином завірені їх копії, з приводу недотримання апеляційним судом вимог, встановлених статтею 272 ЦПК України, щодо порядку видачі або направлення копій судових рішень. Попереджено про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.

У червні 2022 року до Верховного Суду на виконання вимог ухвали суду

від 31 травня 2022 року від ОСОБА_1 надійшла заява про поновлення строку на касаційне оскарження.

Заява мотивована тим, що повний текст постанови Вінницького апеляційного суду від 21 квітня 2022 року отримано заявником 04 травня 2022 року, що підтверджується копією супровідного листа Вінницького апеляційного суду від 03 травня 2022 року щодо направлення копії постанови від 21 квітня 2022 року на адресу заявника, а також копіями заяв про видачу копії судового рішення.

Отже, недоліки касаційної скарги, визначені ухвалою Верховного Суду

від 31 травня 2022 року, усунуті.

Касаційна скарга на вищевказані судові рішення надійшла з пропуском строку на касаційне оскарження, передбаченого статтею 390 ЦПК України.

Відповідно до частин другої, третьої статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, колегія суддів вважає за можливе його поновити.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України

(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Також у касаційній скарзі заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу) як на підставу оскарження судових рішень, а саме зазначає, що суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_5 була матір`ю ОСОБА_1

23 березня 2020 року на випадок своєї смерті ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького МНО Рудик Л. В. та зареєстрований у реєстрі за № 799, відповідно до умов якого спадкодавець зробила своє розпорядження:

- заповісти квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- заповісти квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- заповісти житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_4 та земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Своїм підписом ОСОБА_5 підтвердила, що нею прочитаний текст заповіту особисто уголос, зміст його зрозумілий та відповідає її дійсним намірам. Зазначений заповіт посвідчений у присутності нотаріуса

о 15 год. 30 хв. Нотаріусом роз`яснено заповідачу зміст статей 1233-1241, 1307 ЦК України.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

Згідно з копією спадкової справи № 66049579, заведеної Третьою Вінницькою державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_5 , із заявою про прийняття спадщини звернулась 02 липня 2020 року

ОСОБА_1 .

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня

2021 року за клопотанням ОСОБА_1 призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунальному некомерційному підприємству «Обласна клінічна психіатрична лікарня Запорізької обласної ради» (далі - КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня Запорізької обласної ради»).

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня Запорізької обласної ради» від 22 березня 2021 року

№ 24 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , під час підписання заповіту виявляла ознаки психічного розладу у вигляді органічно-емоційно-нестійкого (астенічного) розладу, внаслідок ракової інтоксикації, викликаної онкологічним захворюванням, який був обумовлений загальною слабкістю, втомлюваністю, неможливістю самостійно пересуватися, ускладнювався больовим синдромом, що відображено у медичній документації. Але у зв`язку з відсутністю спостереження лікарями та опису психологічного стану у медичній документації на період, що цікавить суд, відсутністю показань свідків, виявити ступінь вираженості психічних розладів та винести експертне рішення не можливо.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24 вересня 2021 року

за клопотанням ОСОБА_1 призначено у справі додаткову посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам

КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня Запорізької обласної ради».

Постановою Вінницького апеляційного суду від 09 листопада 2021 року ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 24 вересня 2021 року скасовано, у задоволенні клопотання про призначення додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи відмовлено, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У справі були допитані свідки.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом

у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша

статті 13 ЦПК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частинами першою, другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений

з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх порушених прав посилалася не те, що її мати ОСОБА_5 при складенні заповіту 23 березня 2020 року на ім`я відповідачів, страждала онкологічним захворюванням, через проходження якого остання відчувала сильні болі та була вимушена останні півроку приймати знеболюючі, які впливали на її мозок та форму поведінки. Тому ОСОБА_5 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до частини першої статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Згідно з частиною першою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Оскільки у частині першій статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки психічний стан особи може змінюватись.

Висновок про недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи у справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, інші докази (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12 та від 28 вересня 2016 року

№ 6-1531цс16, у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року

у справі № 359/3849/14-ц (провадження № 61-5896св18), від 19 червня

2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18),

від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження

№ 61-837св19), від 27 жовтня 2021 року у справі № 182/6521/16 (провадження № 61-1461св21), від 10 листопада 2021 року у справі

№ 212/1409/18 (провадження № 61-9053св21) та від 22 грудня 2021 року

у справі № 203/3778/14-ц (провадження № 61-14978св21).

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).

У справі, яка переглядається, з метою встановлення наявності такого стану у спадкодавця, як заповідача на час складення заповіту, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2021 року призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи

від 22 березня 2021 року № 24 ОСОБА_5 виявляла ознаки психічного розладу у вигляді органічно емоційно-нестійкого (астенічного) розладу, внаслідок ракової інтоксикації, викликаної онкологічним захворюванням, який був обумовлений загальною слабкістю, втомлюваністю, неможливістю самостійно пересуватися, ускладнювався больовим синдромом, що відображено у медичній документації. Але у зв`язку з відсутністю спостереження лікарями та опису психологічного стану у медичній документації на період, що цікавить суд, відсутністю показань свідків, виявити ступінь вираженості психічних розладів та винести експертне рішення не можливо.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами першою статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом

є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити:

1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи;

3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

За загальним правилом, повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Судом вживались заходи з проведення додаткової посмертної

судово-психіатричної експертизи, враховуючи додаткові покази свідків, надані під час розгляду справи.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24 вересня 2021 року

за клопотанням ОСОБА_1 призначено у справі додаткову посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам

КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня Запорізької обласної ради».

Постановою Вінницького апеляційного суду від 09 листопада 2021 року ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 24 вересня 2021 року скасовано, у задоволенні клопотання про призначення додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи відмовлено, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційний суд виходив з того, що, звертаючись до суду з клопотанням про призначення додаткової експертизи, позивач обґрунтовувала таке клопотання тим, що покази свідків, допитані в судовому засіданні, допоможуть експертам надати розширений висновок, проте такі обставини не є підставою для призначення додаткової експертизи у розумінні

статті 113 ЦПК України.

Суди встановили, що висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 22 березня 2021 року № 24 не встановлено абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину від 23 березня

2020 року розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до сталої практики Верховного Суду, викладеної у постановах від 06 лютого 2020 року у справі № 495/538/16-ц (провадження

№ 61-43716св18), від 24 травня 2021 року у справі № 607/13067/17 (провадження № 61-8407св20), від 16 вересня 2021 року у справі

№ 643/6473/17 (провадження № 61-13275св20) та від 25 листопада

2021 року у справі № 210/573/19 (провадження № 61-9493св21), зроблено висновок про застосування норми права, відповідно до якої підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою

статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Разом з тим, експертами у висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 22 березня 2021 року № 24 повідомлено про відсутність медичної документації та показань свідків. Дане свідчить про необхідність наявності цих двох джерел інформації, а не лише показань свідків. Крім того, необхідно враховувати, що психічний стан, перш за все, може бути підтверджений медичною документацією, а не показаннями свідків.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 травня

2021 року у справі № 369/7091/16-ц (провадження № 61-15674св19).

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання заповіту недійсним, оскільки згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 22 березня 2021 року № 24, складеного КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня Запорізької обласної ради», ОСОБА_5 дійсно в останній період життя хворіла, тривалий час перебувала на лікуванні, а в березні 2020 року часто відчувала слабкість та пригнічений стан, проте на момент складання та підписання заповіту від 23 березня 2020 року це не вплинуло на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, отже не встановлено абсолютну неспроможність ОСОБА_5 на укладання вказаного правочину.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявник послався на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі

№ 242/61/19 (провадження № 61-8132св20).

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини

є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону

не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Скасовуючи судові рішення та направляючи справу на новий розгляд

до суду першої інстанції, Верховний Суд у постанові від 13 січня 2021 року

у справі № 242/61/19 (провадження № 61-8132св20) виходив з того, що у рішенні місцевого суду та у постанові апеляційного суду взагалі відсутня правова оцінка інших письмових доказів, поданих позивачем, а висновок суду ґрунтується виключно на одному доказі - висновку судово-психіатричної експертизи, що також є порушенням частини четвертої статті 265, пункту 3 частини третьої статті 382 ЦПК України щодо змісту судового рішення. При цьому відповідач не з`являлася ні в судове засідання першої,

ні апеляційної інстанції і пояснень не надавала. При цьому посилання судів на те, що заяв про обмеження цивільної дієздатності ОСОБА_6 чи визнання його недієздатним до суду не надходило, піклувальника чи опікуна він не має, рішення суду з цього приводу, що набрало законної сили, суду також не надано, не має жодного відношення до цієї справи, так як предмет позову інший, а предмет доказування визначається згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України, відповідно до якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. З урахуванням наведених порушень судами норм процесуального і матеріального права, усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноваження Верховного Суду та меж перегляду справи в касаційній інстанції

(стаття 400 ЦПК України), коли необхідно встановлювати фактичні обставини та оцінювати докази, є неможливим.

Таким чином, у вказаній справі встановлено інші фактичні обставини, ніж

у цій справі, а їхній зміст не свідчить, що правовідносини є подібними.

Аналізуючи доводи касаційної скарги з підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій надали вичерпну відповідь на всі істотні питання, які виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, доводи скарги не спростовують вказаних висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 грудня

2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 21 квітня

2022 року.

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Рудик Людмила Вікторівна, про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 грудня 2021 року

та постанову Вінницького апеляційного суду від 21 квітня 2022 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк