Справа № 185/3670/20
Провадження № 2/185/53/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2022 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Врони А.О., за участю секретаря судового засідання Астапчук Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу ЄУ № 185/3670/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

02.06.2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд визнати за позивачем право власності на земельну ділянку площею 0,0798 га для обслуговування жилого будинку, розташовану по АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що за договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 24 грудня 2003 року приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Шлегою Г.І., позивач придбала у ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований по АДРЕСА_1 . 26 січня 2004 року Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою Крилову Сергію Васильовичу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Земельна ділянка площею 0,0798 га, для обслуговування житлового будинку, розташована по АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 06.12.1996 року. Вирішити даний спір в позасудовому порядку не має можливості, оскільки земельна ділянка числиться за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Ухвалою суду відкрито підготовче провадження у справі.

Ухвалою суду справу було підготовче провадження закрито, призначено до розгляду по суті.

Ухвалою суду залишено без розгляду за заявою позивача вимоги про визнання недійсним видане 26 січня 2004 року Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Сторони не з`явились в судове засідання, просили розглянути справу без їх участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 належала на праві власності земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0798 га (обслуговування житлового будинку) на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ДП, який зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за N 1470-ж від 28.07.1995 року. Павлоградським бюро технічної інвентаризації видано реєстраційне посвідчення на вказану вище земельну ділянку 10 грудня 1996 року.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.01.2004 року, яке видано нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори, спадкоємцем майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її син ОСОБА_2 , свідоцтво видано на спадкове майно приватизовану земельну ділянку площею 0,0798 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , призначеної для обслуговування житлового будинку, яка належала померлої на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 06.12.1996 року Павлоградським міськвиконкомом, згідно рішення №1017 від 21.11.1996 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за N 1470-ж.

24.12.2003 року ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_2 (продавець) уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено нотаріально та зареєстровано в реєстрі за №10302.

Згідно відомостей станом на 24.06.2022 року, право приватної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано, власником є ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0798 га за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що до неї перейшло право власності на цю земельну ділянку на підставі частини першої статті 377 ЦК України.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

За змістом статті 86 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулюються Законом України від 07 лютого 1991 року N 697-XII "Про власність" (далі - Закон N 697-XII), цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Аналогічні положення містять пункти 1, 2 статті 2 Закону N 697-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За пунктом 3 статті 2 Закону N 697-XII кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими.

Власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (пункти 1, 3 статті 4 Закону N 697-XII).

Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків (пункт 2 статті 48 Закону N 697-XII).

Відповідно до пункту 1 статті 51 цього Закону громадянин не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку поза його волею інакше, як на підставі рішення суду, у випадках, передбачених законодавчими актами України.

Згідно зі статтею 14 цього Закону громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для, зокрема, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну.

За положеннями статті 2 ЦК України земельні відносини регулюються земельним законодавством.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земельні ділянки є об`єктами права приватної власності (пункт 1 статті 13 Закону N 697-XII). Земельною ділянкою як об`єктом цивільних прав є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (стаття 79 ЗК України 2001 року).

Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (24.12.2003 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.

Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі N 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі N 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі N 6-253цс16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі №689/26/17.

Укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку.

Таким чином, позовні вимоги є законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0798 га, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, в редакції Закону України від 03.10.2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя А. О. Врона