провадження № 22-ц/824/6675/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та просила стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 отримуваного доходу щомісяця, починаючи з моменту звернення до суду з позовом та до досягнення повноліття дитиною.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 26 листопада 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Протягом останнього часу сімейне життя між сторонами поступово погіршувалось, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. З липня 2021 року сторони спільно не проживають. Дитина проживає спільно з позивачем та перебуває на її утриманні. Визначаючи розмір аліментів, позивач вважає за необхідне врахувати відсутність у відповідача інших дітей, його стан здоров`я, те, що він є працездатним, може працювати та сплачувати кошти на утримання дитини. На думку позивача аліменти у розмірі 1/3 отримуваного доходу відповідачем є необхідним та достатнім для забезпечення належного утримання спільної дитини.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 грудня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 15 липня 2021 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач вказує, що позивач у своїй позовній заяві зазначає, що дитина проживає з матір`ю, однак, не надає жодних належних доказів, які б підтверджували дані щодо місця проживання дитини. Крім того, позивачем не доведено належними доказами факт проживання та перебування дитини на її утриманні.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 26 листопада 2016 року між сторонами було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 (а.с.4).

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 18 січня 2021 року №108 позивач зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є особою працездатного віку, інших дітей чи непрацездатних батьків на утриманні не має. Позивач при зверненні до суду належним чином не обґрунтувала та не надала відповідних доказів про розмір витрат, які вона несе на дитину, які б підтверджували обґрунтованість заявлених вимог про стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини доходів відповідача. З урахуванням потреб дитини та матеріального становища сторін, аналізуючи всі зібрані у справі докази, суд вирішив визначити аліменти на утримання малолітньої дитини в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку відповідача, починаючи з дня звернення позивача до суду до досягнення дитиною повноліття.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно зі статтею 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно п. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідності до ст. 199 СК аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позов.

З матеріалів справи вбачається, що сторони мають від шлюбу малолітню дитину ОСОБА_4 , який проживає разом з матір`ю. Відповідач зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 просила стягнути на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку відповідача щомісячно, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що з урахуванням потреб дитини та матеріального становища сторін, аналізуючи всі зібрані у справі докази, необхідно визначити аліменти на утримання малолітньої дитини в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку відповідача, починаючи з дня звернення позивача до суду до досягнення повнолітня дитиною.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі відповідач вказує про те, що позивачем не доведено факту, що дитина проживає з нею та перебуває на її утриманні, а, відтак, позивач необґрунтовано звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів.

В той же час, відповідно до листа Служби у справах дітей Одеської міської ради від 11 серпня 2018 року №06/9835 ОСОБА_3 повідомила, що проживає з дитиною у м. Вишневому Київської області, та те що до першого вересня з дитиною повернеться до м. Києва, оскільки дитина влаштована до ДНЗ №564 у м. Києві (а.с. 55).

Відповідно до листа Виконавчого комітету Вишневської міської ради Бучанського району Київської області від 15 вересня 2021 року №3/02-2810, ОСОБА_4 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 57).

Посилаючись на не доведення факту проживання дитини з матір`ю, відповідач у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України не надав суду доказів, що дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні.

Крім того, у вересні 2021 року відповідачем було подано зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання дитини, в якій він просив визначити місце проживання його сина з ним.

Колегія суддів вважає, що подання зазначеного позову, в сукупності з іншими, вищезазначеними доказами, беззаперечно свідчить про факт проживання малолітньої дитини з матір`ю, а тому відхиляє доводи апеляційної скарги в частині не доведення зазначеного факту.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.