Справа № 303/8081/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 червня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кондора Р.Ю., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Бочко Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 грудня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Куцкір Ю.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Стойки Надії Михайлівни, Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію

встановив:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «КБ «Приватбанк», приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Стойки Н.М., АТ КБ «Приватбанк», третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.09.2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» був укладений Кредитний договір №МКАWGA00000192 про надання кредитних коштів у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 35 124,44 доларів США. Цього ж числа, між позивачем ОСОБА_1 і банком був укладений Договір іпотеки, предметом якого став житловий будинок АДРЕСА_1 .

Однак, в Кольчинській селищній раді їй було повідомлено, що власником вищезазначеного будинку вже не є позивач, а з 22.10.2016 року АТ КБ «ПриватБанк».

Позивач вважає, що дії банку та державного реєстратора вчинені з грубим порушенням чинного законодавства, оскільки, набуття права власності на предмет іпотеки перейшов під час дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім цього, жодного листа від банку про намір звернути стягнення позивач не отримувала. Зазначає, що спірний будинок є її та членів сім`ї місцем проживання.

Приватним нотаріусом Стойка Н.М. прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності на спірний будинок за відповідачем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі, фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону встановлену законом.

Крім того, під час здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно за АТ КБ «ПриватБанк» не здійснювалася оцінка предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності та не надсилалися позичальнику ОСОБА_2 та майновому поручителю (іпотекодавцю) ОСОБА_1 результати такої оцінки, що є порушенням вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

З врахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Стойки Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 32039756 від 25.10.2016 року про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права приватної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності №17084309 про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Стойки Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 32039756 від 25.10.2016 року про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк», права приватної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

У іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто із приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Стойка Н.М. на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 630,60 грн.

Стягнуто із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 630,60 грн.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати та в задоволенні позову відмовити. Суд першої інстанції порушив вимоги процесуального законодавства, оскільки здійснив розгляд справи, поверхнево та упереджено, не спрямував розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи. Судом належним чином не оцінені надані відповідачем докази в підтвердження своїх заперечень. В оскаржуваному рішенні судом не зазначено, які саме порушення були допущені відповідачем при здійсненні державної реєстрації прав не нерухоме майно.

Крім того, судом помилково застосовано до даних правовідносин Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який не розповсюджується на дані правовідносини.

Зазначає, що підписанням договору іпотеки № MKAWGA00000192 від 01.09.2008 сторонами погоджено умови договору іпотеки, які містить розділ із застереженням «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», де пункт 29 передбачає що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки.

Договір іпотеки, який містить відповідне застереження було надано разом з іншими документами для здійснення реєстрації переходу права власності на предмет іпотеки приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Стойка Н.М.

Є безпідставними твердження позивача про не надсилання вимоги про усунення порушення. Так, ПАТ КБ «ПриватБанк» неодноразово надсилав ОСОБА_2 та ОСОБА_1 письмові вимоги, про наявність заборгованості за Кредитним договором № MKAWGA00000192 та повідомляв, що у випадку невиконання умов договору протягом 30-ти днів з моменту отримання даної письмової вимоги, Банк змушений буде скористатись правом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі ст. 33 Закону України "Про іпотеку", яка передбачає що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (дані вимоги були надані приватному нотаріусу Стойка Н.М.).

Звертає увагу суду, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає до застосування, з огляду на наступне.

Так, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно: загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Тому встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Аналіз зазначених норм Закону дає підстави для висновку про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовується при одночасній наявності всіх перерахованих умов.

Дія цього Закону стосується лише стадії виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закон інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є законом з питань майнового забезпечення кредитів, а регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

При цьому, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не регулює порядок вчинення реєстраційних дій державним реєстратором. Сама ж реєстраційна дія повністю відповідає чіткому алгоритму послідовних дій державного реєстратора визначених спеціальними нормативно-правовими актами.

Державним реєстратором не порушено норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів, вважає що така не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно приписів ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 01.09.2008 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір №MKAWGA00000192, згідно якого останній отримав кредитні кошти на строк по 01.09.2018 включно, у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 35 124,44 доларів США (а.с. 6-8).

01.09.2008 між ОСОБА_1 і ЗАТ КБ «ПриватБанк» був укладений Договір іпотеки, предметом якого став житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 9-11).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №222085879 від 31.08.2020 вбачається, що приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Стойка Н.М., на підставі договору іпотеки, право приватної власності на буд. АДРЕСА_1 було зареєстровано 22.10.2016 за ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 13, 14).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ст.572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст.575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно з ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.2 ст.590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом

Згідно з ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно з ч.1 ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

У договорі іпотеки від 01.09.2008, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», сторони обумовили, зокрема в розділі 4, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом:

- переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 ЗУ «Про іпотеку», або

- продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 ЗУ «Про іпотеку», для чого Іпотекодавець надає Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені Іпотекодавця, у т.ч. отримати витяг з Державногно реєстру прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 16 цього Закону; 6) надання витягів з державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору

Аналіз викладеного свідчить про те, що застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 61 Порядку проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, який затверджений Постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127, визначений вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 9 та 15 Закону № 1952-ІУ порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, останній приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Як слідує з наявного в матеріалах справи повідомлення від 15.02.2016 б/н, АТ КБ «Приват Банк» надсилало таке на адресу іпотекодавця ОСОБА_1 , про позасудове врегулювання спору, однак належних доказів отримання такого повідомлення матеріали справи не містять. І такі не були надані нотаріусу під час вчинення нею реєстраційних дій щодо нерухомого майна.

Встановивши, що АТ КБ «ПриватБанк» не надав державному реєстратору всі необхідні документи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про порушення вимог чинного законодавства у сфері державної реєстрації, і як наслідок обґрунтовано задовольнив позовну вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що вказані документи знаходяться в реєстраційній справі та не спростовані позивачем, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки на вимогу суду першої інстанції такі документи були витребувані від приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Стойки Н.М., однак, підтвердження про отримання ОСОБА_1 повідомлень відсутні.

Водночас Закон №1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Вказаний Закон є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 , використовується як місце постійного проживання позивача ОСОБА_1 та є предметом іпотеки в забезпечення вимог за кредитним договором №МКАWGA00000192 від 01.09.2008, укладеного в іноземній валюті, а тому не може бути звернено стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку із дією Закону №1304-VII.

З врахуванням наведених вище обставин, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для проведення державної реєстрації права власності на іпотечне майно в рахунок виконання основного зобов`язання внаслідок іпотечного застереження у договорі іпотеки.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в частині задоволення позовних вимог щодо скасування запису про державну реєстрацію.

У частині першій статті 15 та частині першій статті 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 червня 2020 року у справі № 906/516/19 зроблено висновок щодо застосування статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, згідно з яким: «у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення рішення у справі), на відміну від положень частини 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16.01.2020, тобто на час ухвалення оскаржуваного рішення, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не встановлено.

А звідси, керуючись нормами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 грудня 2021 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 червня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: