Справа № 938/492/21
Провадження № 22-ц/4808/692/22
Головуючий у 1 інстанції Чекан Н. М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

з участю представників ОСОБА_1 ОСОБА_2 і адвоката Бельмеги М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - виконавчий комітет Верховинської селищної ради (орган опіки і піклування) про надання дозволу неповнолітній дочці у супроводі матері на багаторазові виїзди на навчання за межі України до досягнення нею 16 років без згоди батька, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Чекан Н.М. 15 березня 2022 року у селищі Верховина Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 подано позов до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - виконавчий комітет Верховинської селищної ради (орган опіки і піклування) про надання дозволу неповнолітній дочці у супроводі матері на багаторазові виїзди на навчання за межі України до досягнення нею 16 років без згоди батька.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, який рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 24.09.2009 року розірвано, дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено проживати з матір`ю. Дочку виховувала та утримувала самостійно. Протягом останніх трьох років вона працює в Республіці Чехія, має постійну роботу, додому повертається тільки на період відпустки. Неповнолітня дочка ОСОБА_5 в цей період проживає з її батьками у с. Красник Верховинського району, успішно навчається в місцевій школі. Вона має можливість, з метою отримання дочкою належної освіти, влаштувати її на навчання в один із навчальних закладів Республіки Чехія, під час навчання дочки, до досягнення нею 16-річного віку дочка буде постійно проживати з нею і додому приїжджати на різдвяні та літні канікули. Однак, батько дитини - відповідач ОСОБА_3 відмовляється надати нотаріально засвідчений дозвіл для виїзду на навчання, хоча не займається вихованням дочки, тривалий час з нею не зустрічається, не сплачує присуджені за рішенням суду аліменти. Просила надати дозвіл неповнолітній дочці ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі матері ОСОБА_1 на багаторазові тимчасові виїзди на навчання за межі України до досягнення нею віку 16 років без згоди батька ОСОБА_3 (а.с.1-4).

Ухвалою Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 02.12.2021 року до розгляду справи залучено виконавчий комітет Верховинської селищної ради (орган опіки та піклування) як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (а..65-66).

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 15 березня 2022 року у задоволенні позову відмовлено (а.с.120-122).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин справи.

Вказує, що просила суд постановити рішення про дачу дозволу на перетин кордону дочкою разом з нею без згоди батька з метою влаштування її на навчання до досягнення 16 річного віку. Разом з тим, зобов`язувалась привозити дитину в Україну на період зимових та літніх канікул для спілкування з родичами.

Зазначає, що для влаштування дочки на навчання в Республіці Чехія на час звернення до суду з позовом було необхідно саме рішення суду про законність прибуття дочки в цю країну. Вивезення дитини за кордон внаслідок ведення військових дій на території України не вирішує питання отримання дочкою належної освіти до досягнення нею 16 річного віку, що було предметом її позову. Дочка отримала в Чехії статус переміщеної особи і може там перебувати до 07 березня 2023 року, після чого вона зобов`язана її вивезти в Україну. Це відбуватиметься під час навчального року і після вивезення дитини на територію України вона, щоб повернути дитину для продовження навчання в Республіці Чехія, знову змушена почати процедуру вирішення питання перетину дочкою державного кордону.

Судом не надано оцінку висновку органу опіки та піклування, згідно якого орган опіки та піклування вважає за доцільне надати дозвіл неповнолітній дочці ОСОБА_5 у супроводі матері ОСОБА_1 на тимчасові виїзд на навчання за межі України, та не вирішив заяву відповідача про визнання ним позову.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат (а.с.130-140).

Відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання не з`явився відповідач ОСОБА_3 , про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Від представника виконавчого комітету Верховинської селищної ради (орган опіки і піклування) надійшла заява про розгляд справи без участі представника органа опіки і піклування.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд розглянув справу за їх відсутності.

Вислухавши пояснення представників ОСОБА_1 ОСОБА_2 і адвоката Бельмеги М.В., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив того, що на підставі рішення суду може бути наданий дозвіл на конкретний одноразовий виїзд (а не багаторазові виїзди) дитини за кордон із зазначенням у ньому держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, чого позивачкою не було зроблено. Окрім того, позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що вона являється матір`ю неповнолітньої дитини, а також встановлено, що у відповідача є заборгованість зі сплати аліментів на дочку, у зв`язку з чим неповнолітня дитина може виїхати за кордон у супроводі одного із батьків або інших осіб без рішення суду та без нотаріального посвідчення згоди другого з батьків. Таким чином, на час звернення до суду у позивача не існувало перешкод для виїзду з дочкою за межі України без згоди відповідача, вона не була позбавлена можливості вирішити питання у позасудовому порядку.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, виходячи з таких підстав.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом встановлено, що рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 21.09.2009 розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 04.11.2007 року, неповнолітню дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено проживати з матір`ю (а.с.7).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.9).

Позивачкою до позовної заяви також долучено наступні докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог: копію паспорта громадянина України ОСОБА_1 (а.с.5); копію картки платника податків позивача (а.с.6); рішення Верховинського районного суду від 30.07.2009 року, яким задоволено позов ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини (а.с.8); розрахунок заборгованості відповідача зі сплати аліментів (а.с.10-12).

Рішенням виконавчого комітету Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області №88 від 09 лютого 2022 року затверджено висновок про дачу дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за згодою батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.95, 97-98).

В матеріалах справи міститься заява відповідача ОСОБА_3 , датована 22.02.2022 року, із змісту якої встановлено, що він просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення (а.с.99).

До апеляційної скарги долучено довідку Верховинського відділу Державної виконавчої служби у Верховинському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юститції (м. Івано-Франківськ) від 13.04.2022 за №21.1-27/2483, згідно якої по виконавчому листу №2-233 від 13.09.2009, виданому Верховинським районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 500 грн щомісячно до досягнення нею повноліття, боржником сплачені аліменти в сумі 48 695,50 грн. Заборгованість станом на 01.03.2022 року відсутня (а.с.141).

На підтвердження свого працевлаштування в Республіці Чехія позивачкою долучено Угоду про зміни в трудовому договорі від 05.02.2021, укладену з ТзОВ «Сафран Кабін ЦіЗі», із якої встановлено, що ОСОБА_1 з 16.09.2019 року працевлаштована на посаді монтера у даному товаристві на невизначений строк (а.с.142).

Рішенням початкової школи м. Плзень Чеської Республіки, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнято на початкову освіту в 4 початкову школу м. Плзень (143).

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно статті 7 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», пунктів 16, 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення самостійний виїзд за кордон дітей, які не досягли вісімнадцятирічного віку, здійснюється за нотаріально засвідченою згодою батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року внесено зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, з нього вилучено норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Водночас, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Отже, тимчасовий виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідний дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період і у визначену країну, з визначенням його початку й закінчення.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 не визначила точних дат початку та закінчення періоду виїзду дочки за кордон без згоди батька, натомість, просить надати дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди на навчання за межі України. У свою чергу, судовим рішенням має бути визначено конкретний термін перебування дитини за кордоном, що свідчить про прогнозованість настання строку його завершення. Більше того, Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що внаслідок повномасштабного вторгнення на територію України військ країни-агресора спрощено порядок вивезення дітей за кордон і вона скористалася цим правом та вивезла неповнолітню дочку ОСОБА_5 в Чеську Республіку та влаштувала її там на навчання. Дочка отримала в Чехії статус переміщеної особи і може там перебувати до 07 березня 2023 року.

Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року впроваджено правовий режим воєнного стану на території України.

У зв`язку з введенням воєнного стану в Україні постановою Кабінету Міністрів України №170 від 28.02.2022 спрощено порядок перетину дітьми державного кордону.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у позивачки ОСОБА_1 не існує перешкод для виїзду дочки ОСОБА_5 за кордон без рішення суду.

Крім того, на час розгляду судом справи неповнолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично перебуває за кордоном, а саме в Чеській Республіці, де проживає разом із матір`ю.

Дані обставини не заперечує позивачка в апеляційній скарзі.

Оскільки дитина перебуває за межами України, то вирішувати питання щодо надання дозволу на її виїзд можливо лише після її повернення до України, тобто, з визначенням конкретної дати виїзду та повернення до України.

З огляду на зазначене, питання про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька у цій справі є недоцільним, оскільки встановленим є факт перебування на час розгляду справи судом неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у Чеській Республіці разом з матір`ю ОСОБА_1 . Таким чином, оскільки дитина не перетинала кордон України у зворотньому напрямку, тому вирішення питання щодо надання їй дозволу на виїзд за кордон є передчасним, і може бути вирішено у судовому порядку у разі її повернення до України.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року по цивільній справі №523/5462/19.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що ненадання дозволу відповідачем на виїзд за межі України порушує особисті немайнові права неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , свободу пересування, право вільно залишати територію України і виїжджати за її межі, права на вільний розвиток особистості на відпочинок та дозвілля, оскільки встановленим є факт перебування на час розгляду справи неповнолітньої дочки в Чеській Республіці разом з матір`ю.

Докази та обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду, які знайшли обґрунтовану оцінку у мотивувальній частині рішень, та переважно зводяться до переоцінки доказів і незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки.

Отже, на підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини для навчання без згоди батька, оскільки дитина перебуває за межами України, тому вирішувати питання щодо надання дозволу на її виїзд можливо тільки після її повернення до України, тобто, з визначенням конкретної дати виїзду та повернення до України.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно з`ясував обставини справи, надав вірну оцінку усім доказам, а тому рішення суду слід залишити без зміни.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 15 березня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

В.Д.Фединяк

Повний текст постанови складено 21 червня 2022 року.