КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: №22-ц/824/2256/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року м. Київ

Справа № 357/7420/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Ярмоли О.Я.,

у справі за позовомОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВК-МІЛК» про визнання договору дійсним,

встановив:

У липні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «ЛВК-МІЛК» про визнання дійсним договору про оренду транспортного засобу за №23 від 12.02.2016 року, укладеного між ТОВ «ЛВК-МІЛК» та ОСОБА_1 .

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 12.02.2016 року між ним і ТОВ «ЛВК-МІЛК» було укладено договір про оренду транспортного засобу №23 від 12.02.2016 року, відповідно до умов якого позивач передав в оренду свій автомобіль ГАЗ 5312, д.н.з. НОМЕР_1 .

Сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору та відбулося повне виконання цього договору, але відповідач ухилився від посвідчення договору оренди нотаріально. Позивачу стало відомо, що ДПС у Київській області на підприємстві відповідача провело перевірку та податківці вважають договір оренди від 12.02.2016 року нікчемним. Вказаний договір оренди ТЗ не підлягає нотаріальному посвідченню, так як вже виконаний, сторони втратили можливість нотаріально посвідчити правочин.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення суду першої інстанції містить лише загальні (формальні) мотиви його прийняття, і на доводи позивача не містить взагалі будь-якого мотивування щодо підстав їх відхилення.

Зазначає, що однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію - зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 06 вересня 2017 року в справі № 6-1288цсІ7.

Учасники справи та їх представники в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що між сторонами 12.02.2016 року був укладений договір оренди транспортного засобу, сторонами повністю виконані його умови, але ТОВ «ЛВК-МІЛК» ухилився від нотаріального посвідчення вищезазначеного договору, а наразі, відсутні можливості нотаріально посвідчити минулий договір. Позивач стверджує, що відбулося повне виконання договору оренди транспортного засобу, позивач отримував орендну плату, претензій не мав, наявність підстав для оспорення правочину не має, але наразі позивач має побоювання, що відповідач може вимагати повернення орендної плати в зв`язку з тим, що податківці вважають договір оренди транспортного засобу від 12.02.2016 року № 23 нікчемним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача не порушені. Навіть, якщо договір оренди, який вже виконаний, є нікчемним, то позивач лише припускає можливість настання негативних наслідків для себе.

Сторони не оспорювали даний договір, відповідач не пред`явив жодних вимог до позивача в зв`язку з невизнанням даного договору працівниками податкової служби. Під час дії договору позивач не вимагав нотаріального посвідчення договору оренди.

Твердження позивача про доведеність підстав для визнання договору дійсним не заслуговують на увагу, оскільки суду не зазначено таких підстав. Думка, бажання чи намір третіх осіб визнати нікчемним договір оренди транспортного засобу не порушує права позивача. Так само, й можлива в майбутньому вимога про повернення орендної плати не вказує на порушене право позивача.

Враховуючи, що під час розгляду справи судом не встановлено факту ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, заперечення вчинити такі дії на вимогу іншої сторони правочину, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову колегія суддів погоджується, оскільки висновки відповідають обставинам справи та нормам матеріального права, враховуючи наступне.

За імперативними приписами статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Відповідно до п.3.1, 3.2 Глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, договори найму ( оренди) транспортного засобу за участю фізичної особи підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Договори про найм (оренду) або позичку транспортного засобу посвідчуються нотаріусами незалежно від місця їх реєстрації.

Отже, нотаріальне посвідчення правочину запроваджене з метою здійснення нотаріусом контролю за правильністю волевиявлення сторін та його відповідністю їхній справжній волі, а також покликане забезпечити законність, дійсність підстав для подальших дій на виконання правочину. Нотаріальне посвідчення правочину означає, що його зміст, час і місце вчинення, наміри суб`єктів правочину, його відповідність закону та інші обставини офіційно зафіксовані нотаріусом і розглядаються як встановлені й достовірні.

Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ч. 3 ст. 640 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним .

Згідно із ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції відповідно до наданої позивачем копії договору №23 від 12 лютого 2016 року про оренду транспортного засобу, позивач ОСОБА_1 , як фізична особа, передав відповідачу ТОВ «ЛВК -МІЛК» в оренду свій автомобіль ГАЗ 5312 - вантажна цистерна, д.н.з. НОМЕР_1 , 1989 року випуску, строком до 31 грудня 2020 року (а.с. 2-3).

Оскільки орендодавцем транспортного засобу за договором оренди №23 від 12.02.2016р. є фізична особа, то відповідно до ст. 799 ЦК України нотаріальне посвідчення договору оренди автомобіля є обов`язковим.

Зазначений договір оренди транспортного засобу не був нотаріально посвідчений.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі за № 6-1288цс17, однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до того, що втрата можливості нотаріально посвідчити договір обґрунтована тим, що таке посвідчення неможливо зробити «заднім числом», тобто вважати договір посвідченим 12 лютого 2016 року, адже відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Оскільки виникла необхідність підтвердити дійсність договору перед працівниками податкової інспекції саме з дати його укладення, то позивач просив визнати договір дійсним в судовому порядку.

Проте зазначені доводи позивача колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Такий випадок передбачений, зокрема, частиною другою статті 220 ЦК України, за змістом якої суд може (за наявності певних умов) визнати дійсним договір, який є нікчемним у зв`язку з недодержанням сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення такого договору.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 750/3917/17, у кожному з наведених випадків відповідний правочин є нікчемним у силу прямої вказівки закону на те і ці підстави існуючої нікчемності правочину, як і обставини, у зв`язку з якими вони склалися, визнаються та не оспорюються сторонами.

Сторони усвідомлюють, що правочин не спричинив та не спричинятиме в майбутньому будь-яких правових наслідків, крім наслідків його нікчемності, не спричиняє прав і обов`язків, які малися на меті внаслідок вчинення такого правочину.

Оскільки сторони усвідомлюють нікчемність правочину в силу припису закону, то метою звернення заінтересованої особи до суду є надання юридичної сили, легітимності такому нікчемному правочину шляхом прийняття про це судового рішення, що і зумовить настання відповідних прав та обов`язків у сторін правочину. Повноваження суду щодо узаконення нікчемного правочину чітко та недвозначно передбачені цивільним законодавством.

Тож визнання нікчемного правочину дійсним на підставі рішення суду є можливе у випадках, прямо встановлених цивільним законодавством, тоді цивільні права і обов`язки виникають з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України), а без такого рішення суду не існували та не існуватимуть.

Як вбачається зі змісту зазначеного договору, строк його дії визначений сторонами до 31 грудня 2020 року, позовна заява подана позивачем до суду у липні 2021 року.

Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач вказував, що договір транспортного засобу неможливо посвідчити нотаріально, адже його вже виконано, а оскільки договір посвідчується нотаріусом у дату дійсного посвідчення, тому посвідчити договір датою 12.02.2016 року є неможливим.

До позовної заяви позивачем було додано листа директора ТОВ «ЛВК-Мілк» від 26 січня 2021 року, адресованого п`яти власникам автомобілів, у тому числі ОСОБА_1 , про те, що нотаріуси відмовляють у посвідчені договорів оренди транспортних засобів, які частково або в повному обсязі виконані, тому ТОВ «ЛВК -Мілк» не має можливості посвідчити вказані договори, зокрема договір № 23 від 12.02.2016 року. (а.с. 16).

В матеріалах справи наявні пояснення представника відповідача, з яких вбачається, що дійсно 12.02.2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛВК-МІЛК» був укладений договір оренди транспортного засобу. Вказаний транспортний засіб товариство використовувало в своїй господарській діяльності, відбулося повне виконання вказаного договору ( оплата послуг за договором здійснена в повному обсязі, податки з доходів орендодавця сплачені, що підтверджується копіями платіжних доручень за період 2017-2019 року ( а.с. 22-73).

Представник відповідача визнав позов та не заперечував проти його задоволення.

Також до пояснення представником відповідача було додано повідомлення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузьменко Л.М. від 14.07.2021 року з роз`ясненням про те, що посвідчення п`яти договорів оренди транспортних засобів, у тому числі договору № 23 від 12.02.2016 року, не є можливим, оскільки відбулось повне виконання вказаних договорів. Окрім того, датою посвідчення буде підписання договорів в приміщенні робочого місця приватного нотаріуса, а не дати вже підписаних договорів.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які докази тих обставин, що під час укладення договору та у період дії договору оренди транспортного засобу з 12 лютого 2016 року по 31 грудня 2020 року будь-яка із сторін висловлювала намір виконати вимоги закону ( статті 799 ЦК України) щодо нотаріального посвідчення договору оренди транспортного засобу, а інша сторона - ухилилась від нотаріального посвідчення договору.

Повідомлення нотаріуса про порядок посвідчення договору та відповідну дату такого посвідчення, на думку колегії суддів, неможливо вважати ухиленням відповідача від нотаріального посвідчення договору оренди.

Представник відповідача, визнаючи позов, не пояснив обставин, за яких відбулось його ухилення від нотаріального посвідчення договору, не зазначив причин такого ухилення у період з 12 лютого 2016 року по 31 грудня 2020 року.

За викладених обставин, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, що під час розгляду справи судом не встановлено факту ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, заперечення вчинити такі дії на вимогу іншої сторони правочину .

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що на даний період часу можливість посвідчити договір в нотаріальному порядку втрачена, оскільки нотаріус не посвідчує правочини «заднім числом», - колегія суддів відхиляє, оскільки закон ( ч. 2 ст. 220 ЦК України) умовою визнання договору дійсним визначає ту обставину, що одна із сторін ухилилася від нотаріального посвідчення договору.

Однак, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивачем не надано до матеріалів справи жодних доказів тих обставин, що сторони приймали заходи для виконання вимог ч. 2 ст. 799 ЦК України та укладення договору в передбаченому законом порядку і формі, проте відповідач ухилився від нотаріального посвідчення договору, і що така можливість втрачена.

Відповідно до висновку Верховного Суду України у постанові від 22 липня 2021 року у справі № 539/3720/16-ц, оскільки на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, не встановлено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України, то апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, то апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374- 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 24 червня 2022 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.