Постанова

Іменем України

17 червня 2022 року

м. Київ

справа № 932/18978/19

провадження № 61-1183св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Дніпровська міська рада, Департамент благоустрою та інфраструктури Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство «Комунжилсервіс» Дніпровської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Комунального підприємства «Комунжилсервіс» Дніпровської міської ради на постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року в складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради (далі - ДМР), Департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпровської міської ради (далі - Департамент благоустрою та інфраструктури ДМР), Комунального підприємства «Комунжилсервіс» Дніпровської міської ради (далі - КП «Комунжилсервіс» ДМР) про визнання наказу про звільнення незаконним, його скасування та поновлення на роботі.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що з 01 серпня 2018 року він перебував у трудових відносинах з КП «Комунжилсервіс» ДМР, працюючи на посаді заступника директора з реалізації. Наказом КП «Комунжилсервіс» ДМР від 02 грудня 2019 року № 85/19-К його було звільнено з посади у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Звільнення з роботи вважає незаконним та таким, що вчинене з грубим порушенням норм трудового законодавства.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати наказ начальника КП «Комунжилсервіс» ДМР від 02 грудня 2019 року №85/19-К про припинення з ним трудового договору у зв`язку зі скороченням штату працівників, на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, а також поновити його на посаді заступника директора з реалізації КП «Комунжилсервіс» ДМР.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська

від 21 травня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що факт зміни в організації виробництва і праці КП «Комунжилсервіс» ДМР підтверджено, рішення щодо таких змін позивачем не оскаржувалось та й не може бути ним оскаржено. На підприємстві після змін в організації виробництва і праці відсутні посади за професією чи спеціальністю позивача, позовна заява з цього приводу не містить мотивів та доказів, так само як і щодо наявності у позивача більш високої кваліфікації і продуктивності праці в порівнянні з іншими особами.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 21 травня 2021 року скасовано, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ начальника КП «Комунжилсервіс» Дніпровської міської ради від 02 грудня 2019 року № 85/19-К про припинення трудового договору з ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням штату працівників згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора з реалізації КП «Комунжилсервіс» Дніпровської міської ради.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора з реалізації КП «Комунжилсервіс» Дніпровської міської ради допущено до негайного виконання. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідачем не було дотримано покладений на роботодавця законом обов`язок щодо працевлаштування працівника, що вивільняється, шляхом надання йому пропозицій з усіх наявних вакансії та роботи, які останній у силу кваліфікації може виконувати, в результаті чого права позивача внаслідок незаконного звільнення були порушені.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

18 січня 2022 року КП «Комунжилсервіс» Дніпровської міської ради, засобами поштового зв`язку, звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження судових рішень, та, зокрема, зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму статті 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 280/82/18, від 22 вересня 2021 року у справі № 206/2500/20, від 09 квітня 2020 року у справі № 760/21020/15-ц.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

Відзив на касаційну скаргу як окремий процесуальний документ ОСОБА_1 не подано, проте в електронній формі направлено на адресу Верховного Суду документи, з яких вбачається, що він мобілізований до Збройних Сил України та призначений на посаду кулеметника другого стрілецького відділення першого стрілецького взводу першої стрілецької роти військової частини А-7221.

Провадження в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У травні 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що ОСОБА_1 працював у КП «Комунжилсервіс» ДМР на посаді заступника директора з реалізації.

Рішенням від 24 липня 2019 року № 30/47 Дніпровська міська рада надала дозвіл на передачу з балансу КП «Комунжилсервіс» ДМР на баланс КП «Теплоенерго» ДМР котелень, теплових розподільчих пунктів, насосних станцій, мереж теплопостачання, водопостачання, водовідведення, електропостачання, газопостачання, вузлів обліку теплової енергії та інших активів згідно з переліком (додатком) (а. с. 80-82).

На виконання вказаного рішення КП «Комунжилсервіс» ДМР видано наказ від 27 серпня 2019 року № 03/1 «Про передачу об`єктів теплопостачання». Факт передачі підтверджується актом приймання-передачі основних засобів від 16 жовтня 2019 року та додатком до нього, а також довідкою бухгалтера підприємства (а. с. 58-62).

01 жовтня 2019 року КП«Комунжилсервіс» ДМР видано наказ № 118 «Про скорочення штату підприємства та попередження працівників підприємства, які підлягають звільненню» (а. с. 12).

Підставами для видання зазначеного наказу було рішення Дніпровської міської ради від 24 липня 2019 року № 30/47 та наказ КП «Комунжилсервіс» від 27 серпня 2019 року № 03/1. Згідно з додатком 3 до вказаного наказу посади усіх заступників директора, в тому числі й заступника з реалізації, виведено зі штату підприємства. Факт повідомлення позивача про майбутнє звільнення підтверджується його особистим підписом у відомості із проставленням дати ознайомлення - 01 жовтня 2019 року (а. с. 69-74).

Наказом керівника КП «Комунжилсервіс» ДМР від 02 грудня 2019 року затверджено новий штатний розпис з 03 грудня 2019 року у кількості 5-ти осіб.

Згідно з довідкою КП «Комунжилсервіс» ДМР від 25 травня 2020 року № 34 станом на 25 травня 2020 року штат підприємства складає 5 осіб: директор; відділ бухгалтерії - 3 одиниці; інженер по роботі з юридичними та фізичними особами - боржниками за надані послуги теплопостачання.

Наказом керівника КП «Комунжилсервіс» ДМР від 02 грудня 2019 року № 85/19-к, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора з реалізації у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (а. с.11).

Позивач не був членом профспілкової організації підприємства.

За довідкою від 25 травня 2020 року № 34 на момент звільнення ОСОБА_1 у підприємства не було можливості забезпечити реалізацію переважного права позивача на залишення на роботі, інші посади йому не були запропоновані, оскільки при скороченні посади, яку він займав, у штаті не було інших посад, що відповідали б його освіті, кваліфікації та були б вакантні.

У цій справі суди встановили, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, відбулася реорганізація установи, що призвело до скорочення чисельності і штату працівників.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Згідно з частиною першою статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише за відсутності такої роботи інша наявна робота. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі №490/372/21 (провадження №61-10171св21) зазначено: «звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом».

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказах, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог статті 49-2 КЗпП України, оскільки при звільненні йому не було запропоновано жодної з вакантних на підприємстві посад, тобто роботодавцем не виконаний обов`язок з працевлаштування працівника.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду щодо застосування норми статті 49-2 КЗпП України, викладеного у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 280/82/18, від 22 вересня 2021 року у справі № 206/2500/20, від 09 квітня 2020 року у справі № 760/21020/15-ц, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У постанові від 09 квітня 2020 року у справі № 760/21020/15-цВерховний Суд дійшов висновку про те, що при звільненні позивача з роботи вимоги статті 49-2 КЗпП України не були порушені, оскільки у відповідача була відсутня можливість запропонувати позивачу іншу роботу, так як вона за своїм кваліфікаційним рівнем не відповідала жодній із них, оскільки за фахом вона є викладачем іноземних мов, проте вакантні посади були наявні на юридичному факультеті, а позивач за своєю спеціалізацією не відноситься до правників.

У постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 280/82/18 Верховний Суд погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції виходив із того, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці (скорочення штату) та відповідач не мав можливості перевести позивача за її згодою на іншу роботу, а профспілковий комітет надав згоду на звільнення позивача. Тобто відповідач як роботодавець виконав вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України. Водночас, встановивши порушення відповідачем обов`язку щодо повідомлення позивача про майбутнє звільнення за два місяці, суд апеляційної інстанції правильно змінив дату звільнення і стягнув на її користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. При цьому, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходив із того, що відповідач як роботодавець виконав вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

У постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 206/2500/20 Верховний Суд дійшов висновку про скасування постанови суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд для встановлення фактичних обставин, які мають суттєве значення для справи, тобто правовий висновок не був сформований.

З урахуванням викладеного колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про те, що висновки суду апеляційної інстанції в цій справі не суперечать висновкам суду касаційної інстанції, викладеним у зазначених вище постановах Верховного Суду, з огляду на те, що у справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що відповідач не виконав обов`язок із працевлаштування позивача, не запропонував йому жодної посади чи іншої роботи, які з`явилися на підприємстві та існували на день звільнення, тобто порушив вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України, натомість у постановах суду касаційної інстанції, на які посилається заявник у касаційній скарзі, судами встановлені інші обставини, а саме належне виконання роботодавцем вказаних вимог закону.

Таким чином наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції та до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних помилок.

З огляду на викладене Верховний Суд, у межах доводів касаційної скарги, дійшов висновку, що вони належним чином не підтверджені та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При цьому, як убачається з наявної у матеріалах справи постанови старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС у місті Дніпрі від 04 лютого 2022 року, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції виконано в повному обсязі, зокрема, скасовано наказ начальника КП «Комунжилсервіс» Дніпровської міської ради від 02 грудня 2019 року № 85/19-К про припинення трудового договору з ОСОБА_1 та останнього поновлено на посаді заступника директора з реалізації КП «Комунжилсервіс» ДМР (а. с. 185).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Комунального підприємства «Комунжилсервіс» Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська