Номер провадження: 22-ц/813/2524/22
Справа № 501/152/20
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дришлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Сидоренко А.О.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Краснопивцева Олексія Костянтиновича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 10 лютого 2021 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Чорноморської міської ради, про усунення перешкод в праві розпоряджатися майном, -

В С Т А Н О В И В:

20 січня 2020 року ТОВ «Кей-Колект» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Чорноморської міської ради, про усунення перешкод в праві розпоряджатися майном.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12 липня 2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №295-08 МК, за умовами якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в сумі 72 367,00 швейцарський франків, які позичальник зобов`язався повернути в порядку та на умовах, визначених договором.

В забезпечення належного виконання зобов`язань між банком та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , які виступили майновими поручителями за громадянина ОСОБА_1 , 12 липня 2006 року було укладено договір іпотеки №4281, за умовами якого в іпотеку передано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

09 жовтня 2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0 МК, за умовами якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в сумі 18 594,00 швейцарський франків, які позичальник зобов`язався повернути в порядку та на умовах, визначених договором.

В забезпечення належного виконання зобов`язань між банком та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , які виступили майновими поручителями за громадянина ОСОБА_1 , та 09 жовтня 2006 року було укладено договір іпотеки №6113, за умовами якого в іпотеку передано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №1, за умовами якого ТОВ «Кей-Колект» набуло право вимоги за кредитним договором, укладеним між банком та ОСОБА_1 ..

Одночасно з договором факторингу між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено Договір про відступлення прав за договорами іпотеки. Таким чином, ТОВ «Кей-Колект» набуло прав кредитора та іпотекодержателя щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , про що було внесено запис до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Оскільки відповідач не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, 18.03.2016 року ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору іпотеки набуло права власності на іпотечне майно - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ..

Такою реєстрацією в квартир за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачі створюють перешкоди позивачу в користуванні та розпорядженні вказаної квартирою.

На підставі викладеного ТОВ «Кей-Колект» звернулось до суду з позовом та просить усунути перешкоди в праві розпорядження майном шляхом визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування квартирою, що знаходится за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 у відзиві на позов, просив суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на ті обставини, що він разом з іншими відповідачами не тільки зареєстровані, але постійно мешкають у спірній квартирі, іншого житла не мають. Визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, позбавить відповідачів права користування єдиним житловим приміщенням, право власності на яке перейшло до позивача у примусовому порядку в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки.

Третя особа служба у справах дітей Чорноморської міської ради надала висновок виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області як органу опіки та піклування, згідно якого не доцільно визнання неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування спірною квартирою.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 10 лютого 2021 року в задоволенні позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Краснопивцев О.К. в інтересах ТОВ «Кей-Колект» просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «Кей-Колект» в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», у виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого:

Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Сторони по справі сповіщалися про розгляд справи належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення про отримання ними судових повісток, із заявами про відкладення розгляду справи не звертались.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 21 червня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Разом з тим, відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі статтею 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Не може бути підставою для позбавлення права користування членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого користування, яке по факту є втручанням у право на користування житлом у розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики Європейського суду з прав людини, що узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 травня 2018 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19).

Матеріалами справи встановлено, що 12 липня 2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №295-08 МК, за умовами якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в сумі 72 367,00 швейцарський франків, які позичальник зобов`язався повернути в порядку та на умовах, визначених договором (а.с. 12-15).

В забезпечення належного виконання зобов`язань між Банком та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , які виступили майновими поручителями за громадянина ОСОБА_1 , 12 липня 2006 року було укладено договір іпотеки №4281, за умовами якого в іпотеку передано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21-22).

09 жовтня 2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0 МК, за умовами якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в сумі 18 594,00 швейцарський франків, які позичальник зобов`язався повернути в порядку та на умовах, визначених договором (а.с. 16-21).

В забезпечення належного виконання зобов`язань між Банком та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , які виступили майновими поручителями за громадянина ОСОБА_1 , 09 жовтня 2006 року було укладено договір іпотеки №6113, за умовами якого в іпотеку передано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23-24).

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №1, за умовами якого ТОВ «Кей-Колект» набуло право вимоги за кредитним договором, укладеним між банком та ОСОБА_1 (а.с. 25-32).

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір про відступлення прав за договорами іпотеки. Таким чином, ТОВ «Кей- Колект» набуло прав кредитора та іпотекодержателя щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , про що було внесено запис до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 33-38).

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 29.09.2004р., квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної спільної власності належить ОСОБА_5 та членам її сімї - ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 (а.с. 148).

18 березня 2016 року ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору іпотеки набуло права власності на іпотечне майно - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу: індексний номер: 289058453 від 24.03.2016р.) (а.с. 152-155).

Відповідно до Довідки про склад зареєстрованих (сімї) у житловому приміщенні / будинку осіб від 24 грудня 2019 року, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 11).

Згідно Висновку виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області як органу опіки та піклування від 16.03.2020р. №1-17-162, виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області як органу опіки та піклування, діючи в інтересах дітей, вважає не доцільним визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 83-85).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод в праві розпоряджатися майном, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив з того, що позивачем ТОВ «Кей-Колект» не було доведено належними та допустимими доказами підстави та суспільна необхідність втрати відповідачами прав користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_2 .

Втрата відповідачами прав користування житловим приміщенням має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції в повному обсязі встановив характер спірних правовідносин, належним чином встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих учасниками справи доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого та справедливого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суду відхиляє доводи апеляційної скарги відносно того, що відсутність іншого житла чи майна у відповідачів не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод в користуванні майном, та те, що суд помилково застосував в даних правовідносин вимоги ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР, з огляду на наступне.

Як встановлено матеріалами справи та не оспорюється сторонами, спірна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не була придбана за кредитні кошти і належала відповідачам на праві приватної спільної власності.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із ч. 3 ст. 33 Законом України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У справі, що розглядається, спір виник з приводу того, що ТОВ «Кей-Колект» як новий власник, який набув право власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередні співвласники, які втратили право власності на житло, відмовляються виселятися з нього.

Вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі №6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі №6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі №6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №295/4514/16-ц (провадження №61-29115сво18), у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №265/4748/16-ц (провадження №61-16347св18), від 06 лютого 2020 року у справі №713/1547/17 (провадження №61-1041св18), від 22 липня 2020 року у справі №219/4394/16-ц (провадження №61-8593св18).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково застосував ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР, є безпідставними, оскільки позивач набув право власності на спірну квартиру у порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку», тому питання про втрату права на користування житлом його колишніх власників має вирішуватися відповідно до цього закону.

Таким чином, виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК Української РСР.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так норма ст. 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1484цс15, постанова Верховного Суду від 02 вересня 2021 року у справі №61-2001св20).

Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР , виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, за змістом чинного законодавства особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

У зв`язку із чим вимога ТОВ «Кей-Колект» про усунення перешкод в праві розпоряджатися майном, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, має наслідком позбавлення житла відповідачів, та без надання іншого постійного житла, така вимога є недопустимою.

Відносно доводів апеляційної скарги про те, що оскільки в спірній квартирі зареєстровані відповідачі, ТОВ «Кей-Колект» як новий власник такої квартири не може в повній мірі використовувати свою власність, що порушує його права, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до ТОВ «Кей-Колект», товариство мало можливість бути обізнаним про наявність обтяжень спірної квартири, зокрема, про наявність відповідних речових прав осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто мало можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Тобто, позивач мав об`єктивну можливість знати про наявність права відповідача на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі.

Вказані висновки узгоджуються із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц (провадження №14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі №643/18788/15-ц (провадження №14-93цс19).

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Внаслідок відмови в задоволенні позову неволодіючий власник несе певні обмеження, проте такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що наявність реєстрації відповідачів в належному на праві власності позивачу житловому приміщенні створює перешкоди у реалізації власнику квартири права на вільне розпорядження належним йому майном як підставу скасування оскаржуваних судових рішень.

Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 02 вересня 2021 року в справі №345/2518/19, провадження №61-2001св20.

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги про те, що рішення у справі ухвалено без урахування правової позиції Верховного Суду України в справі №6-158цс14, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №661/4901/15-ц, оскільки правовідносини у справі, яка є предметом касаційного перегляду, ґрунтується на інших фактичних обставинах.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з судовим рішення та переоцінки доказів у справі.

З урахуванням наведеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384 ЦПК України Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Краснопивцева Олексія Костянтиновича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» залишити без задоволення, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 10 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 21 червня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік