ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3217/22 Справа № 202/2091/21 Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О СТ А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

07 квітня 2021 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом у якому просив стягнути з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 12 287,34 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між сторонами 17 квітня 2006 року у справі було укладено договір (підписано заяву) № б/н, згідно умов якої відповідач отримав кредит. Всупереч чинному законодавству та умовам договору, відповідач належним чином покладені на нього обов`язки перед банком не виконав, порушив умови кредитного договору у зв`язку з чим станом на 17 березня 2021 року виникла заборгованість у розмірі 12 287,34 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 11 693,42 грн., заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит 593,92 грн. Відповідач ухиляється від виконання зобов`язання, заборгованість не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «Приватбанк», тому виникла необхідність звернутися до суду з даним позовом (а.с.1-2).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено (а.с.74-78).

Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ ПриватБанк подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати та задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі (а.с.80-83).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції, виходив з того, що позивачем, в порушення положень ст. 81 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів, визначення сторонами розміру кредиту, отримання відповідачкою суми кредиту, а також ознайомлення відповідача, як споживача послуг, з процентною ставкою по кредиту, та про розміри та підстави відповідальності за невиконання умов кредитування, що в свою чергу виключає стягнення заборгованості за непідтвердженими кредитними правовідносинами.

Однак, із вказаним висновком суду 1 інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Так, згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення відповідає не в повній мірі.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до ПриватБанку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву № б/н від 17.04.2006 року у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 3300,00 на картку Універсальна, з відсотковою ставкою 3,0 % в місяць на залишок заборгованості (а.с.18).

Відповідно до довідки наданої АТ КБ ПриватБанк про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 вбачається, що 18.04.2006 року відбувся старт карткового рахунку, 05.06.2006 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 3300,00 грн., в подальшому відбулося підвищення кредитного ліміту до 17000,00 грн. (а.с.17), якими відповідач, згідно розрахунку (а.с.3-15) та випискою про рух коштів по карті фактично користувався (а.с.38-51).

Згідно довідки наданої АТ КБ ПРИВАТБАНК про надання кредитних карток згідно укладеного кредитного договору б/н від 18.04.2006 року, вбачається, що відповідачу була видана картка № НОМЕР_1 , яка згодом перевипускалася, остання картка за № НОМЕР_2 видана з терміном дії 03/21 (а.с.16).

Банк виконав вимоги кредитного договору і надав відповідачу кредитні кошти, які визначені у договорі, що не спростовано відповідачем.

Відповідач неналежно виконує свої зобов`язання з повернення кредитних коштів та у нього перед позивачем станом на 17.03.2021 року у відповідача виникла заборгованість у розмірі 12287,34 грн., яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту 11 693,42 грн., заборгованість за простроченими відсотками 593,92 грн. (а.с.3-15).

Колегія суддів зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 17.04.2006 року, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

При цьому, відповідач не спростував факт отримання кредитної картки та отримання за нею кредитних коштів, користувався кредитними коштами та частково сплачував заборгованість за договором, отже, не заперечував факт укладення кредитного договору, що підтверджується матеріалами справи.

Заборгованість за тілом кредиту складається з поточної заборгованості (в розрахунку заборгованості графа Тіло кредиту на звітну дату) та простроченої (графа тіло кредиту прострочене на звітну дату).

Платіж за умовами договору включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами і частину заборгованості по кредиту. У разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою.

Прострочений кредит - це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернені у строк, передбачений договором.

Таким чином, основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, є правомірним і повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору.

За змістом ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобов`язання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України.

Колегія суддів, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, приходить до висновку, що позовні вимоги банку в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту підлягають задоволенню, а тому на користь позивач слід стягнути суму 11 693,42 грн., яка складається з: 11 693,42 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту.

Із анкети - заяви від 17.04.2006 року вбачається, що сторони погодили розмір кредитного ліміту, та проценти за користування кредиту за ставкою 3,0% в місяць на залишок заборгованості.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині суми нарахованих прострочених відсотків у розмірі 593,92 грн., крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 17.04.2006 року, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правили надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказаний документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема умов сплати процентів за несвоєчасне виконання зобов`язань у підвищеному розмірі.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови та правила у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків в іншому розмірі, ніж зазначено в заяві, надані банком Умови та правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Колегія суддів вважає, що витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах цієї справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів» (далі Закон).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі викладеного, не можливо взяти до уваги те, що сторонами погоджено процентну ставку, оскільки із наданого позивачем розрахунку вбачається, що відсотки були нараховані не за тією процентною ставкою, яка була погоджена, що позбавляє апеляційний суд перевірити правильність нарахування відсотків, а посилання позивача на те, що процентна ставка нараховувалась відповідно до Умов та правил надання банківських послуг не ґрунтується на вимогах закону, так як вони не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 17.04.2006 року.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за несвоєчасне виконання зобов`язань у підвищеному розмірі, а тому такі позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь банку підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі 5400,69 грн.

Керуючись ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2021 року - скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН: НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (ЄДРОП 14360570) заборгованість за кредитним договором б/н від 17.04.2006 року, яка станом на 17.03.2021 року становить 11 693,42 та складається з: 11 693,42 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту.

В частині позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН: НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (ЄДРОП 14360570) судовий збір у сумі 5400,69 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: