Номер провадження: 22-ц/813/2617/22
Справа № 509/4637/20
Головуючий у першій інстанції Козирський Є.С.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадженняцивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Горщара Сергія Васильовича на рішення Овідіопольський районний суд Одеської області від 23 лютого 2021 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за надання житлово-комунальних та додаткових послуг,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року, представник позивача, адвокат Горщар С. В. звернувся до Овідіопольського районного суду з вищезазначеним позовом, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в розмірі 18 637,51 гривень, три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 486,68 гривень, інфляційні витрати у розмірі 631,85 гривень, пеню в розмірі 29 606, 57 гривень, витрати з оплати судового збору у розмірі 840,80 гривень, та суму сплачених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 гривень.

Рішенням Овідіопольський районний суд Одеської області від 23 лютого 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за надання житлово-комунальних та додаткових послуг відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Горщар Сергій Васильович подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 лютого 2021 року у справі 509/4637/20 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовільнити в повному обязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , посилаючсиь на її необгрунтованість, просить суд залишити рішенняОвідіопольського районного суду Одеської області від 23 лютого 2021 без змін, а апеляційну скаргу , представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Горщар Сергій Васильович - без задоволення (а.с.154).

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідач - ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.04.2018 року.

27.04.2018 року між ТОВ «Золотоворітська» та відповідачем укладено договір №71/18-Ц-105 про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території, забезпечення можливості отримання комунальних послуг та надання додаткових послуг.

У відповідності до п.2.1 Договору про надання послуг з утримання будинку та додаткових послуг, предметом Договору є забезпечення Виконавцем надання, а Споживачем своєчасної оплати в строк та на умовах, що передбачені цим Договором, наступних послуг: 2.1.1. Послуг з утримання будинку та прибудинкової території. 2.1.2. Забезпечення можливості отримання Споживачем комунальних послуг, що надаються Виробниками (постачальниками, виконавцями) в порядку визначеному в пп.4.2.14 та 4.2.15 п. 4.2 п. 7.2 та п. 7.3 цього договору. 2.1.3. Забезпечення надання додаткових послуг.

Згідно з п. 4.2.14 Договору Споживач зобов`язується самостійно укладати з енергопостачальною організацією договір на постачання електричної енергії, дотримуватися умов укладеного договору та правил користування електричною енергією. До моменту укладання зазначеного договору компенсувати виконавцю витрати з електропостачання приміщення: компенсація здійснюється згідно показів засобів обліку електроенергії за тарифами на електроенергію, що встановлені уповноваженими органами.

Згідно з п. 4.2.15 Договору Споживач зобов`язується самостійно укладати Договори з централізованого опалення, централізованого постачання холодної та гарячої води та водовідведення. До моменту укладання зазначеного договору компенсувати виконавцю витрати з теплопостачання, водопостачання та водовідведення Приміщення: компенсація здійснюється згідно показів засобів обліку теплової енергії, гарячої та холодної води за тарифами на електроенергію, що встановлені уповноваженими органами.

Згідно твердження позивача за період з 31.05.2018 року по 11.01.2018 року у Відповідача перед Первісним кредитором сформувалася загальна заборгованість за договором №71/18-Ц-105 від 27.04.2018 року у розмірі 18 637,51 гривень.

Відповідно до Договору про відступлення права вимоги від 09.12.2019 року №091219/1, Первісний кредитор відступив право вимоги на зазначену суму до відповідача позивачу - ОСОБА_1 .

Згідно п. 1.2. Договору про відступлення права вимоги, новий кредитор одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від Боржника належного виконання зобов`язань за основним договором: заборгованість у сумі: 18 637,51 гривень, три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 486,68 гривень, інфляційні витрати у розмірі 631,85 гривень, пеню в розмірі 29 606, 57 гривень.

Згідно п.2.3 Договору про відступлення права вимоги, підписанням цього договору сторони підтверджують передачу Первісним кредитором Новому кредитору всіх оригіналів документів на підтвердження права вимоги за основним договором.

Відповідача було повідомлено листом б/н від 09.12.2019 року про зміну кредитора.

З метою досудового врегулювання спору позивачем була направлена вимога б/н від 16.12.2019 року з проханням сплатити заборгованість. Зазначена вимога була залишена Відповідачем без розгляду, а прохання Позивача про сплату - без задоволення.

Представник відповідача у судовому засіданні заявив, що відповідно до п.2.2 зазначеного Договору, загальний розмір щомісячної плати за Послуги з утримання та додаткові послуги на дату укладання Договору становлять 1090,00 грн.

Відповідно до п.3.1. Договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Платежі вносяться не пізніше 25 - го числа місяця, що настає за розрахунковим, на підставі рахунку, виставленого Виконавцем.

Згідно з приписами статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, для того щоб Відповідач міг оплатити вартість послуг згідно договору, Виконавець повинен був не пізніше 10 числа місяця наступного за розрахунковим виставити відповідний розрахунок.

Але в порушення вимог п. 3.1 Договору Виконавець не надавав рахунки в період з 31.05.2018 року по 11.01.2018 року. Жодної інформації щодо розміру вартості за спожиті послуги у розрізі кожної послуги Відповідач так і не отримав. Оскільки рахунки за цей період не надавалися, Відповідач не міг самостійно вирахувати вартість спожитих послуг.

Натомість Відповідач, відповідно до пункту 2.2 Договору, згідно з яким, загальний розмір щомісячної плати складає 1090, 00 гривень самостійно, без наданих рахунків за вищезазначений період, що склав 8 місяців, здійснив оплати за спожиті послуги у розмірі 12 004,44 гривні.

Враховуючи, що обов`язковий розмір оплати повинен був скласти 8 720, 00 грн. (8 місяців по 1090,00 грн.) суд дійшов до вірного висновку, що Відповідач належним чином виконував свої обов`язки по оплаті за спожиті послуги.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо наявності заборгованості відповідача за надання житлово-комунальних послуг та відповідно щодо можливості застосування санкцій у вигляді інфляційних нарахувань, 3-х відсотків річних та пені.

Апелянт в своїй апеляційній скарзі вказує на те, що за період з 31.05.2018 по 11.01.2018 у відповідача перед Первісним кредитором сформувалася загальна заборгованість за договором №71/18-Ц-105 від 27.04.2018 року у розмірі 18 637,51 гривень.

Однак, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до вимог п. 3.1 Договору Виконавець не надавав рахунки в період з 31.05.2018 року по 11.01.2018 року. Жодної інформації щодо розміру вартості за спожиті послуги у розрізі кожної послуги Відповідач так і не отримав. Незважаючи на те, що виконавець не надавав рахунки в період з 31.05.2018 року по 11.01.2018 року відповідач самостійно, без наданих рахунків за вищезазначений період, що склав 8 місяців, здійснив оплату за спожиті послуги у розмірі 12 004,44 гривні, що навіть перевищує розмір, встановлений відповідно до пункту 2.2 Договору, згідно з яким, загальний розмір щомісячної плати складає 1090, 00 гривень.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відповідач належним чином виконував свої обов`язки по оплаті за спожиті послуги. Враховуючи, що обов`язковий розмір оплати повинен був скласти 8 720, 00 грн. (8 місяців по 1090,00 грн.), а відповідач здійснив оплати за спожиті послуги в більшому розмірі 12 004,44 гривні.

Доводи апеляційної скарги щодо надання копії рахунків відповідачу для компенсації спожитої електричної енергії є неспроможними, з огляду на наступне.

В зазначених рахунках взагалі не міститься інформації щодо показників засобів обліку електроенергії, періоду за який була спожита електроенергія.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Доводи апеляційної скарги про те, що дану справу розглянуто не повноважним судом, оскільки не дотримано правил підсудності є неспроможними, з огляду на наступне.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Відповідно ст.378 ЦПК України судове рішення , яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності). Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, у вересні 2020 року, саме представник позивача, адвокат Горщар С. В., безпосередньо звернувся до Овідіопольського районного суду з вищезазначеним позовом, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Більш того , скаржник в апеляційній скарзі не проситьнаправлення справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, а просить ухвалити нове рішення, яким задоволити його позов.

Інші доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Отже, доводи апеляційної скарги необґрунтовані, тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, що, зокрема, суперечить встановленій практиці Верховного Суду.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Горщара Сергія Васильовича - залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольський районний суд Одеської області від 23 лютого 2021 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за надання житлово-комунальних та додаткових послуг- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 27.06.2022 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда