КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/4891/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 752/6885/20

22 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Музичко С.Г.

- Болотова Є.В.

при секретарі - Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Мазура Ю.Ю., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в :

В квітні 2020 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просила визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позовних вимог зазначали, що 12.02.1981року ОСОБА_7 зареєструвався в квартирі АДРЕСА_1 , відповідно до ордеру № 77016 серії Б на сім`ю з чотирьох осіб: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10

30.07.1985 року в зазначеній квартирі були зареєстровані ОСОБА_9 та ОСОБА_10

22.07.1993 року у вказаній квартирі була зареєстрована дочка ОСОБА_11 - ОСОБА_5

20.10.1994 року після звільнення з збройних сил Радянського Союзу в квартирі були зареєстровані ОСОБА_3 , а також його дружина ОСОБА_12 та діти ОСОБА_6 та ОСОБА_1

19.04.2001 року в квартирі АДРЕСА_1 була зареєстрована друга дочка ОСОБА_11 - ОСОБА_4 .

14.05.2005 року ОСОБА_9 було знято з реєстрації за адресою проживання: АДРЕСА_2 .

22.05.2002 року ОСОБА_3 було знято з місця реєстрації за адресою проживання: АДРЕСА_2 . Останній разом з дружиною ОСОБА_3 та дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_1 переїхав за іншою адресою проживання: АДРЕСА_3 . Ця квартира належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування.

ОСОБА_1 з лютого 2003 року у спірній квартирі не проживає, його речей у спірній квартирі не має, він не сплачує квартирну плату та плату за комунальні послуги, а фактично мешкає разом зі своєю матір`ю за іншою адресою: АДРЕСА_3 або за бажанням в іншій квартирі за адресою: АДРЕСА_4 .

Посилаючись на вищезазначене, враховуючи ст.ст. 71,72 ЖК України позивачі просили позов задовольнити.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування кімнатою за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що суд першої інстанції безпідставно послався на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12.02.2009 року у справі № 2-226/09, в якому вказаний недійсний факт, а саме, що він начебто не проживає в спірній квартирі. При цьому суд не урахував, що відповідач не був учасником вказаної справи та на момент спору йому було лише 18 років. Вказував на те, що судом не враховано, що ОСОБА_3 не зареєстрований, не проживає та ніяким чином не відноситься до спірної квартири, тому його права не порушуються, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Посилався на те, що він не був повідомлений про розгляд справи, що є безумовною підставою для скасування рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

ОСОБА_13 та ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили залишити її без задоволення.

ОСОБА_6 , який залучений як третя особа, просив апеляційну скаргу задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.02.1981 року ОСОБА_7 зареєструвався в квартирі АДРЕСА_1 , відповідно до ордеру № 77016 серії Б на сім`ю з чотирьох чоловік, а саме: ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 .

Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки форми № 3 від 23.03.2015 вих. № 1011, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований 30.01.2015 року ОСОБА_7 (власник особового рахунку), 30.07.1985 року ОСОБА_2 (дочка), 22.07.1993 року ОСОБА_5 (онука), 19.04.2001 року ОСОБА_4 (онука), 20.10.1994 року ОСОБА_6 (онук), 20.10.1994 року ОСОБА_1 (онук).

14.01.2018 року ОСОБА_7 було знято з реєстрації за адресою проживання: АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.02.2009 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_12 , треті особи: Відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Голосіївського РУГУ МВС України в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою - задоволено. Визнано ОСОБА_12 такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданої Відділом реєстрації смерті у м. Києві ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла, про що в книзі реєстрації смертей 14.05.2005 було зроблено відповідний запис № 9126.

З часу вселення (01.09.2017 року ) ОСОБА_3 постійно проживає з ОСОБА_2 і користується, як член сім`ї, житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 , бере участь у витратах, пов`язаних з оплатою комунальних послуг за користування ним та виконує інші зобов`язання, що випливають із договору найму житлового приміщення.

ОСОБА_1 з лютого 2003 року, як встановлено у вказаному рішенні Голосіївського районного суду м. Києва у спірній квартирі не проживає, його речей у спірній квартирі не має, він не сплачує квартирну плату та плату за комунальні послуги, а фактично мешкає разом зі своєю матір`ю за іншою адресою: АДРЕСА_3 або за бажанням в іншій квартирі за адресою: АДРЕСА_4 .

Як вбачається з договору оренди нерухомого майна від 10.02.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевковою О.В. ОСОБА_3 (орендодавець) та з другої сторони ОСОБА_1 і ОСОБА_14 (орендарі) уклали цей договір про наступне, а саме орендодавець зобов'язується передати орендарям у строкове платне користування, а саме в оренду, нерухоме майно - двокімнатну квартиру, загальною площею 50,78 кв.м., та житловою площею 30,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до договору дарування частки квартири від 11.06.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куліковою І.І., ОСОБА_14 (дарувальник) передає безоплатно ту власність ОСОБА_1 (обдаровуваний), а він приймає у власність Ѕ частку квартири під АДРЕСА_5 .

Квартира АДРЕСА_5 належить на праві спільної часткової власності Ѕ ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 4722083.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач понад шість місяців не проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Верховний Суд виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у житловому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Вказана правова позиція викладена, зокрема в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18).

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Такий висновок викладений, зокрема в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19).

Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (пункт 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» 2009 року).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачі посилалися на те, що відповідач,який є племінником позивача ОСОБА_2 та сином позивача ОСОБА_3 не проживає у квартирі з лютого 2003 року.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, тягар доказування обґрунтованості заявлених позовних вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

В матеріалах справи відсутні докази, які б давали суду підстави дійти висновку про непроживання відповідача у квартирі понад шість місяців.

Надані позивачами фотографії на підтвердження тієї обставини, що відповідач не проживає у спірній квартирі, а проживає на АДРЕСА_4 , беззаперечно не свідчать, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад шість місяців.

Посилання суду першої інстанції на те, що непроживання відповідача з лютого 2003 року встановлено у рішенні Голосіївського районного суду міста Києва від 12.02.2009 року, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки рішенням суду встановлювалися обставини щодо непроживання ОСОБА_12 (матір відповідача), і жодних обставин щодо непроживання відповідача у спірній квартирі судом під час розгляду справи № 2-226/09 не встановлено.

З огляду на викладене апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов висновку про недоведеність належними та допустимими доказами наявності підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням на підставі статей 71, 72 ЖК УРСР.

Таким чином, суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним у справі матеріалам, не встановив обставин, які мають значення для ухвалення законного рішення у справі та дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позову.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, а виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, передбачено ст.6 Конвенції.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та безумовною підставою для скасування судового рішення.

Про це зазначено в постанові Верховного Суду у справі № 295/5011/15-ц (касаційне провадження № 61-1125св17).

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частина п`ята статті 128 ЦПК України).

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення (частина восьма статті 128 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що відповідач ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу без участі відповідача, який належним чином не був повідомлений про час та місце розгляду справи, і він зазначає про це у своїй скарзі, що є безумовною підставою для скасування судового рішення (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь відповідача з позивачів підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі по 1 261,20 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги по 1 261,20 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 червня 2022 року.

Головуючий: Судді: