Справа № 344/1366/22
Провадження № 2/344/1733/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2022 року місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді Мелещенко Л.В.

секретаря судового засідання Дементьєвої А.О.,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Іваночка Ю.А.

представника відповідача Соколовського В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

28 січня 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідно до наказу № 37к від 01 липня 2002 року він був прийнятий на роботу на посаду інженера-програміста у відділ управління якістю Державного підприємства «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації». Наказом № 3к від 18 січня 2016 року позивач був переведений в межах підприємства на посаду інженера з метрології 1-ї категорії лабораторії К та ПЗВТ механічних та теплофізичних величин центру К та ПЗВТ, де і працює по даний час. 02 листопада 2021 року позивач перебував у відрядженні у ГПУ «Львівгазвидобування», де виконував покладені на нього трудові обов`язки. Під час перебування у відрядженні працівник відділу кадрів підприємства повідомила його у телефонному режимі про наявність наказу № 410 від 02 листопада 2021 року про проведення серед працівників роз`яснювальної роботи щодо доведення до них вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 та Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153. 04 листопада 2021 року та 05 листопада 2021 року позивач і надалі перебував у відрядженні у ГПУ «Львівгазвидобування». 08 листопада 2021 року по прибуттю з відрядження в приміщенні Державного підприємства «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» позивачу надали для ознайомлення наказ № 421 від 08 листопада 2021 року про його відсторонення від роботи з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти СОVID-19 без збереження заробітної плати. Позивач вважає, що Державним підприємством «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» було протиправно видано наказ щодо відсторонення його від роботи через відмову від щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої SARS-CoV-2, внаслідок чого було порушено його право на працю, що гарантоване Конституцією України. Наказ про відсторонення позивача від роботи є протиправним, оскільки суперечить приписам статті 46 Кодексу законів про працю України, статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а тому підлягаю скасуванню. За таких обставин позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора Державного підприємства «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» № 421 від 08 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 на час відсутності щеплення проти СОVID-19 без збереження заробітної плати», поновити позивача на посаді інженера з метрології 1-ї категорії лабораторії К та ПЗВТ механічних та теплофізичних величин центру К та ПЗВТ, стягнути з відповідача середній заробіток за час відсторонення, починаючи з 08 листопада 2021 року по час постановлення рішення суду.

Ухвалою суду від 01 лютого 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

14 лютого 2022 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити, вважає, позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими з наступних підстав. Відповідно до наказу Державного підприємства «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» № 421 від 08 листопада 2021 року позивача ОСОБА_1 , інженера з метрології 1-ї категорії лабораторії калібрування та повірки ЗВТ механічних та теплофізичних величин, відсторонено від роботи на час відсутності щеплення проти СОVID-19 без збереження заробітної плати. Виданню вказаного наказу передувало ознайомлення позивача про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19, де правовими підставами зазначено статтю 46 Кодексу законів про працю України, статтю 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Наказ Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04 жовтня 2021 року «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», пункт 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». За Переліком професій, виробництв та організацій, працівники, яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, зокрема, центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів та працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Відповідач є науковою установою, а також стратегічним підприємством. Отже, позивача правомірно відсторонено від роботи на час дії обставин (відмови чи ухилення від проведення обов`язкової вакцинації), з якими законодавець пов`язує неможливість працівника виконувати передбачену трудовим договором роботу. Позивач працює інженером з метрології 1-ї категорії лабораторії калібрування та повірки ЗВТ механічних та теплофізичних величин Державного підприємства «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації». Позивача було ознайомлено з наказом від 08 листопада 2021 року, проте від підпису він відмовився, про що було складено акт. У даному випадку відсторонення позивача від роботи не було ініціативою роботодавця, а було вимушеною необхідністю з метою виконання приписів чинного законодавства щодо вакцинації окремих категорій громадян (а.с. 27-36).

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали на підставах, викладених у позові, просили позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, пояснив, що відповідачем не були порушені норми трудового законодавства та правомірно відсторонено позивача від роботи.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 працює на посаді інженера з метрології 1-ї категорії Державного підприємства «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на підставі наказу № 37 к від 01 липня 2002 року з посадовим окладом 11200,00 грн. Загальна сума доходу з травня по жовтень 2021 року становить 160335,27 грн (а.с. 11-13).

08 листопада 2021 року Державним підприємством «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» прийнято наказ № 421 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », яким наказано відсторонити ОСОБА_1 , інженера з метрології 1-ї категорії лабораторії калібрування та повірки ЗВТ механічних та теплофізичних величин, з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти СОVID-19 без збереження заробітної плати (а.с. 14, 38).

Державним підприємством «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» 02 листопада 2021 року прийнято наказ №410 на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096, якою внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», у відповідності до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153. Даним наказам зобов`язано керівників структурних підрозділів 02 листопада 2021 року провести серед підлеглих працівників роз`яснювальну роботу щодо доведення до них вимог постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 та наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153; до 05 листопада 2021 року проінформувати начальника відділу організаційного, кадрового забезпечення та контролюю щодо співробітників, які мають профілактичні щеплення проти СОVID-19, або мають протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти СОVID-19 та можуть це підтвердити документально. Відділу організаційного, кадрового забезпечення та контролю 02 листопада 2021 року ознайомити всіх працівників підприємства з даним наказом; до 5 листопада 2021 року довести працівникам, які знаходяться у відпустці чи на листках непрацездатності, вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 (а.с.15, 37).

05 листопада 2021 року Державним підприємством «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» прийнято наказ № 417 «Про створення комісії», яким комісію зобов`язано провести бесіди з працівниками, які відмовляються чи ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19, щодо роз`яснень постанови Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096, правомірності відсторонення згідно статті 47 Кодексу законів про працю України, повторно вимог наказу Державного підприємства «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» від 02 листопада 2021 року № 140, а також про їх відсторонення від роботи без збереження заробітної плати 08 листопада 2021 року в разі ненадання документів про обов`язкове профілактичне щеплення або медичного висновку про наявність протипоказань проти вакцинації (а.с.39).

05 листопада 2021 року Генеральним директором Державного підприємства «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» затверджений акт про проведення бесіди з ОСОБА_1 щодо обов`язкових профілактичних щеплень, з якого вбачається, що ОСОБА_1 було роз`яснено вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2020 року №1096, наказу Державного підприємства «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» від 02 листопада 2021 року № 140, повідомлено про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати 08 листопада 2021 року в разі ненадання документів про обов`язкове профілактичне щеплення або медичного висновку про наявність протипоказань проти вакцинації (а.с.40).

08 листопада 2021 року Генеральним директором Державного підприємства «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» затверджений акт про проведення бесіди з ОСОБА_1 щодо обов`язкових профілактичних щеплень, відповідно до якого ОСОБА_1 було роз`яснено вимоги пункту 41-б постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236, наказу Державного підприємства «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» від 02 листопада 2021 року № 140, а також про його відсторонення від роботи без збереження заробітної плати 08 листопада 2021 року в разі ненадання документів про обов`язкове профілактичне щеплення або медичного висновку про наявність протипоказань проти вакцинації. ОСОБА_1 заявив, що постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 порушує його права як громадянина, ніхто не має право запитувати його про вакцинацію, всі рішення Кабінету Міністрів України є протизаконними. Надати документи про вакцинацію чи про протипоказання проти вакцинації ОСОБА_1 відмовився (а.с.41).

08 листопада 2021 року Генеральним директором Державного підприємства «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» затверджено акт про відмову від підпису про ознайомлення з наказом про відсторонення від роботи та актом про проведення бесіди з працівниками щодо обов`язкових профілактичних щеплень, згідно якого ОСОБА_1 було ознайомлено з наказом про його відсторонення від роботи від 08 листопада 2021 року №421 та актом від 08 листопада 2021 року про проведення бесіди щодо обов`язкових профілактичних щеплень. ОСОБА_1 особисто прочитав вказані документи, зробив фотокопії на висланий телефон, від отримання копії наказу та акту відмовився, а також від підпису про ознайомлення з ними (а.с. 42).

Державне підприємство «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» зверталося із листом до Міністерства економіки України (а.с.43).

Міністерства економіки України надало відповідь Державному підприємству «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» в частині застосування норм законодавства про працю (а.с.44-48).

01 березня 2022 року Державним підприємством «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» прийнято наказ № 54 «Про допуск до роботи», згідно якого допущено до роботи з 28 лютого 2022 року до завершення воєнного стану в Україні ОСОБА_1 , інженера з метрології 1 категорії лабораторії з калібрування та перевірки ЗВТ механічних та теплофізичних величин центру калібрування та повірки ЗВТ, який був відсторонений від роботи наказом від 08 листопада 2021 року № 421 (а.с.68).

Згідно свідоцтва № 03017 серії ДР від 26 серпня 2021 року, Державне підприємство «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» внесено до Державного реєстру наукових установ, яким надається підтримка держави (а.с. 69).

Державне підприємство «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» віднесено до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, про що зазначено у постанові Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №83 (а.с. 70-71).

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно частини першої-другої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до норми частини першої статті 46 Кодексу законів про працю України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається також в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно з частиною другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб; у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт; перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Зокрема, за нормою пункту 1 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, який зареєстрований у Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за №1306/36928, (набув чинності з 08 листопада 2021 року), обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.

У пункті 3 вказаного переліку зазначено про те, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

У пункті 6 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням визначено, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року № 2070).

Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ Міністерства охорони здоров`я України № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України.

Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (пункт 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року № 731).

Тож у разі виникнення недовіри до вказаного наказу Міністерства охорони здоров`я України та питань щодо його законності, не має бути сумнівів зважаючи на те, що необхідну процедуру введення його в дію, даний наказ пройшов.

Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинування для працівників з наведеного вище переліку, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтерміновання через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин.

Згідно пункту 1 Положення про науковий метрологічний центр - державне підприємство «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», затвердженого Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України 10 травня 2016 року № 792, науковий метрологічний центр - державне підприємство «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» належить до сфери управління Мінекономіки.

Судом встановлено, що також не оспорюється стороною позивача, що відповідач Державне підприємство «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» належить до органів виконавчої влади, є науковою установою та включений до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» встановлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з 1 серпня до 19 грудня 2020 року на території України карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з 19 грудня 2020 року до 31 березня 2022 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зазначені постанови Кабінету Міністрів України в установленому законом порядку скасовані не були).

Тобто станом на дату прийняття відповідачем оспорюваного наказу про відсторонення позивача за відповідною постановою Кабінету Міністрів України на усій території України діяв карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

У судовому засіданні позивач не заперечував, що він входить до кола працівників відповідача, які підлягають щепленню.

Позивач не має щеплення та суду не надано доказів про наявність у позивача абсолютних протипоказань до проведення щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19.

Як наслідок, відповідно до пунктів 1, 3, 6 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, позивач підлягав обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Натомість в порушення положень зазначених вище нормативно-правових актів, позивач не надав відповідачу документів про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і не виконав свого громадянського обов`язку щодо щеплення.

Одночасно, відповідно до пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України №1236, який набрав чинності з 08 листопада 2021 року, саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - перелік);

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу;

відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Також суд зазначає, що дана постанова на момент винесення оскаржуваного наказу та розгляду справи судом є чинною, а відтак підлягала до застосування на всій території України.

У законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. А саме, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації чинне законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.

Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей», яка визначає, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, роботодавець може бути притягнений до адміністративної відповідальності.

Одночасно суд обґрунтовано вважає, що обмеження прав може відбуватися в інтересах держави і суспільства і обумовлено насамперед необхідністю поваги таких же прав і свобод інших людей, а також необхідністю нормального функціонування суспільства і держави.

В принципі, проблему обмеження прав і свобод можна розглядати з двох точок зору: 1) коли обмеження пов`язані з особливими обставинами, екстраординарною ситуацією в суспільстві і державі, що має бути прямо передбачено законами даної країни; 2) в інших рядових випадках, коли обмеження прав і свобод особистості викликані необхідністю уникнути порушення прав і свобод інших людей.

Отже, поточна ситуація з вірусом SARS-CoV-2 в цілому має бути оцінена із тим, що обмеження пов`язані з особливими обставинами, екстраординарною ситуацією в суспільстві і державі, що має бути прямо передбачено законами даної країни, а тому і вимагає обмеження прав частини людей, що не бажають робити щеплення добровільно, з метою забезпечення громадського блага, поширення епідемії та запобігання хворобам і смерті багатьох тисяч громадян.

Розглядаючи цю справу, суд зазначає, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано статтею 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР).

Між тим, такі втручання цілком припустимі.

Для визначення законності таких втручань Європейський суд вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення статті 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

Частина друга статті 29 Загальної декларації прав людини визначає, що при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Таким чином, питання в балансі прав окремої особистості та інтересів суспільства.

Раніше Європейський суд з прав людини вже стикався з необхідністю зробити висновок про дотримання балансу між обов`язковою вакцинацією і правом на приватне життя.

У квітні 2020 року Європейський суд з прав людини визнав обов`язкову вакцинацію дітей в Чехії такою, що не порушує право на повагу до приватного життя. Справа стосувалася стандартної вакцинації дітей від хвороб, добре відомих медичній науці, шляхом введення апробованої і добре вивченої вакцини.

У Чехії юридично обов`язкова вакцинація дітей від дев`яти хвороб, включаючи дифтерію, коклюш, правець, поліомієліт, гепатит В, кір та краснуху. За відмову від вакцинації без поважної причини може слідувати штраф. Крім того, в дитячі садки не приймають нещеплених дітей, за винятком тих, у кого є медичні показання. Скарги заявників стосувалися порушення їх права на повагу до приватного і сімейного життя (стаття 8 Конвенції), свободи думки, совісті і релігії (стаття 9 Конвенції), а також права на освіту (стаття 2 Протоколу № 1 до Конвенції) у зв`язку з відмовою від вакцинації.

Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що таке втручання влади у недоторканність приватного життя мало під собою виправдану мету, було викликано нагальною соціальною необхідністю, здійснювалося в кращих інтересах дитини і вкладалося в широкі межі розсуду держави-відповідача з даного питання. Суд також нагадав, що держави зобов`язані ставити інтереси дитини в центр всіх рішень, а захист дитини від серйозних захворювань в більшості випадків досягається завдяки повному графіку щеплень. Ті, кому їх неможливо призначити, побічно захищені, поки в суспільстві підтримується необхідний рівень охоплення вакцинацією. Таким чином, коли політики добровільної вакцинації недостатньо для досягнення і підтримки колективного імунітету, або колективний імунітет не допомагає через природи захворювання (наприклад, правця), національні органи влади можуть обґрунтовано ввести політику обов`язкової вакцинації з метою досягнення належного рівня захисту від серйозних захворювань. При цьому суд врахував, що відсутність щеплень перешкоджало прийому лише в дитячий сад, але не впливало на прийом до початкової школи.

Крім того, вирішуючи дану справу по суті вимог, суд враховує наступні рішення Європейського суду з прав людини.

«Карло Боффа проти Сан-Марино» 1998 року, у якій Європейський суд з прав людини визначив, що держава наділена широким полем розсуду в питаннях вакцинації як способу запобігання поширенню небезпечних захворювань та визнав, що в цій справі таке втручання було необхідним в демократичному суспільстві.

«Соломахін проти України» 2012 року, в якій Європейський суд з прав людини вказав, що: 1) так, фізична недоторканність особи охоплюється концепцією «приватне життя», яке захищене статтею 8 Конвенції (X and Y v. the Netherland); 2) так, недоторканність тіла людини стосується найбільш інтимних сфер приватного життя, а обов`язкове медичне втручання, навіть незначного характеру, є втручанням у це право на приватне життя (Y.F. v. Turkey); 3) так, обов`язкова вакцинація як процедура є втручанням у право на повагу до приватного життя, а саме фізичну та психологічну недоторканість, передбачені статтею 8 Конвенції.

Однак таке втручання було передбачене законодавством України та переслідувало легітимну мету охорони здоров`я, що не може вважатися порушенням статті 8 Конвенції, а саме права на приватне життя.

У даній справі, що розглядається, суд також посилається на те, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим.

«Ваврічка та інші проти Республіки Чехія» 2021 року, у якому Європейський суд з прав людини визнав наявність втручання у права заявників, а також і те, що таке втручання було законним, пропорційним та необхідним в демократичному суспільстві.

Європейський суд з прав людини допустив відповідальність у вигляді штрафу за недотримання обов`язку вакцинації батьком дитини. Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що санкції за відмову від вакцинації мають носити захисний, а не каральний характер.

Що цікаво, у своєму рішенні Європейський суд з прав людини відмітив нещодавню зміну політики деяких європейських країн щодо суворішого підходу через зменшення добровільної вакцинації та зниження колективного імунітету.

Так, вакцинація є одним з найбільш успішних та економічно ефективних заходів охорони здоров`я.

У зв`язку із цим, у даній справі суд оцінює обов`язкову вакцинацію як втручання та оцінює таке втручання як законне, що переслідує легітимну мету і є необхідним в демократичному суспільстві.

Оскільки обов`язок вакцинації передбачений як законом, так і підзаконними актами, суд оцінює мету обов`язкової вакцинації як легітимну мету, а саме: захист від хвороб, які можуть становити серйозний ризик; це стосується як тих, хто піддається вакцинації, так і тих вразливих груп, хто через стан здоров`я не може бути вакцинований.

До того ж, обов`язкова вакцинація працівників центральних органів виконавчої влади та їх територіальних підрозділів, наукових установ незалежно від типу та форми власності та працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, абсолютно відповідає актуальній суспільній потребі.

Також суд підтримує думку Європейського суду з прав людини стосовно концепції соціальної солідарності, коли на осіб покладається мінімальний ризик обов`язкової вакцинації, щоб забезпечити благополуччя усього суспільства, а також особливо вразливих груп, які не можуть вакцинуватися.

Одночасно суд вважає за необхідне звернути увагу на окрему думку судді Леменса, який вказав, що у демократичному суспільстві може стати необхідністю встановлення обмежень на індивідуальну свободу, щоб задовольнити інтереси різних людей та груп та щоб забезпечити повагу до прав кожного (Kokkinakis v. Greece). Ці обмеження встановлюються не задля обмежень, а задля поваги до прав кожного. Рішення Європейського суду з прав людини у цій справі відповідає такому підходові: обмеження у формі обов`язку вакцинуватися може бути встановлене на право заявника щодо фізичної недоторканності, щоб захистити здоров`я усіх членів суспільства, особливо тих, хто є особливо вразливий до певних хвороб. Це рішення дає нам сигнал, що крім фундаментальних прав, є ще фундаментальні обов`язки та відповідальність.

У підсумку, суд керується тим, що обов`язкова вакцинація - це втручання, однак таке втручання є виправданим і не є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно було законним, переслідувало легітимну мету та було необхідним в демократичному суспільстві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі № 337/3087/17 зазначено, що завданням держави є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права дитини на дошкільну освіту та інтересами інших дітей. У спорі, що розглядався, індивідуальне право (інтерес) батьків дитини відмовитися від щеплення при збереженні обсягу права дитини на здобуття освіти, в тому числі в дошкільних закладах, протиставляється загальному праву (інтересу) інших батьків та їх дітей, які провели щеплення перед направленням дитини для здобуття освіти в дошкільних закладах, з метою забезпечення загального блага у формі права на охорону здоров`я, що, крім іншого, гарантоване статтями 3, 27 та 49 Конституції України.

У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим.

У постанові Верховного Суду від 08 лютого 2021 року у справі № 630/554/19 вказано, що через відмову матері від профілактичного щеплення дитини у зв`язку з недовірою до вакцини, відповідач правомірно відмовив у прийнятті дитини до дитячого навчального закладу без висновку лікарсько-консультативної комісії (за відсутності у дитини щеплень) про можливість відвідування дитячого навчального закладу. Оскільки будь-яке право об`єктивно кореспондується з обов`язками, право на дошкільну освіту закон пов`язує з обов`язком проведення профілактичних щеплень, які гарантують безпеку як власне окремій дитині, так і особам, які навколо неї.

У постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян. Індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства та внаслідок встановлення балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України.

Отже, суд вважає, що мінімальне обмеження людини у вигляді обов`язкової вакцинації за умови відсутності протипоказань є прийнятним. Це захист суспільного інтересу та прав інших громадян на життя.

Аналізуючи зазначені вимоги законодавства можна дійти висновку, що позивач станом на час видачі спірного наказу підпадав під дію вимог законодавства щодо проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 та не надав роботодавцю підтвердження проведення вказаного щеплення або наявності медичних протипоказань проти нього, наслідком чого нормами вищевказаного законодавства є відсторонення працівника від посади.

Щодо посилання сторони позивача про те, що сертифікат вакцинації порушує її право на таємницю про стан здоров`я, лікування, суд відхиляє дане твердження, оскільки відповідно до статті 40 Закону України Основи законодавства України про охорону здоров`я під лікарською таємницею слід розуміти інформацію, яка стала відома медичним працівникам й іншим особам у зв`язку з виконанням професійних або службових обов`язків про хворобу, медичне обстеження, огляд і результати, інтимну й сімейну сторони життя громадянина.

Згідно зі статтею 286 Цивільного кодексу України, під лікарською таємницею слід розуміти таємницю про стан здоров`я особи; факт звернення за медичною допомогою; діагноз; інші відомості, одержані при медичному обстеженні особи.

Сертифікат вакцинації не несе лікарської або медичної таємниці, а є документом, що підтверджує певний факт, а саме: факт вакцинації.

Враховуючи наведене, суд не погоджується із доводами позивача щодо клінічного випробовування вакцини.

Так, відповідачем не пропонується та не пропонувалося позивачу участь в медичних експериментах.

Суд зазначає, що позивач має абсолютне, особисте, беззаперечне і невід`ємне право відмовитися від щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач скористався своїм правом на відмову від щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Суд поважає право позивача та його вибір.

Натомість, вирішуючи дану справу по суті, суд оцінює вимогу законодавства (пункти 1, 3, 6 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням) не як примус до обов`язкової вакцинації, а як вимогу до осіб, які працюють у певних установах.

При цьому, така вимога є виправданою, законною, переслідує легітимну мету, є необхідною в демократичному суспільстві та за умови відсутності протипоказань є прийнятною з метою захисту суспільного інтересу і прав інших громадян на життя.

У зв`язку із цим суд дозволяє застосувати роз`яснення встановлення законом інших вимог.

Наприклад, частина друга статті 54 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачає, що суддя не може поєднувати свою діяльність із підприємницькою.

Тобто це є вимогою закону, а не дискримінацією чи обмеженням осіб із статусом судді у їх праві на підприємницьку діяльність (або утримайся від зайняття підприємницькою діяльністю, або подай у відставку і займайся підприємницькою діяльністю).

Аналогічно пункти 1, 3, 6 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням встановлюють вимогу обов`язкового щеплення для працівників, які працюють у певних органах установах, підприємствах.

У зв`язку із цим, суд не вбачає обмежень у праві позивача на роботу в будь-якому іншому підприємстві, установі, організації, для роботи в яких не вимагається обов`язкове щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Проте відповідач по справі не примушує позивача до обов`язкової вакцинації від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

У даному випадку відповідач виконав вимоги законодавства щодо відсторонення від роботи працівників, які підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто було виправданим.

Доводи позивача щодо порушення його конституційних прав є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі статтею 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

При цьому, з урахуванням посади позивача, слід вважати, що він має реальну можливість працювати та реалізовувати своє трудове право в будь-якому іншому підприємстві, установі чи організації, для роботи в яких не вимагається обов`язкове щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Зважаючи на це, не праця, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні.

Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави і суспільства в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я її громадян.

Суд наголошує на тому, що вимога обов`язкової вакцинації працівників певних органів, підприємств, установ та організацій створює ризик виникнення спалахів інфекційних хвороб, що є загрозою для життя та здоров`я інших працівників цих органів, підприємств, установ та організацій та членів їх сімей.

Тобто особа, яка не отримала щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, не лише стає потенційно небезпечною для оточення, а й сама піддається підвищеному ризику захворіти, відвідуючи місця масового скупчення людей.

Доводи позивача про порушення його права на працю є безпідставними, оскільки позивач не позбавлений права на працю та з роботи не звільнений, а лише відсторонений від виконання своїх функціональних обов`язків через відсутність щеплення за відсутності абсолютних протипоказань до їх проведення з метою непоширення гострої респіраторної хвороби СОVID-19 та яке в силу професійної діяльності позивача є обов`язковим для позивача і яке позивач не позбавлений зробити.

Реалізація позивачем свого права не є правовою підставою для порушення права інших осіб на охорону здоров`я.

Отже, з огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення) позивача від роботи не призвело до порушення його конституційних прав на працю, оскільки відсторонення від роботи є своєрідне призупинення трудових правовідносин, на період відсторонення робоче місце за працівником зберігається та відсутні підстави для визнання незаконним відсторонення позивача від роботи із зупиненням виплати заробітної плати.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, рішення від 18 липня 2006 року).

Будь-яких конкретних правових доказів, які б свідчили та давали суду правові підстави для висновку про порушення трудових прав позивача відповідачем, позивач суду не надала і судом таких доказів не здобуто.

Таким чином, суд вважає безпідставними доводи позивача щодо неправомірності його відсторонення від роботи, оскільки судом встановлено, що відповідач діяв у відповідності до вимог чинного законодавства.

У зв`язку із цим, у суду відсутні правові підстави для визнання незаконним і скасування наказу відповідача про відсторонення позивача від роботи.

Як наслідок, немає підстав і для задоволення інших позовних вимог.

У зв`язку із цим, суд приходить до висновку, що наказ № 421 від 08 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи» є таким, що у повній мірі ґрунтується на законних положеннях трудового і спеціального законодавства та цілком відповідає вимогам норм частини першої статті 46 Кодексу законів про працю України, частині другій статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пунктам 1, 3, 6 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, і постановам Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що позов є безпідставним і необґрунтованим, тому задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, відповідно до статей 3, 43 Конституції України, статті 46 Кодексу законів про працю України, статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 (із змінами та доповненнями, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я від 01 листопада 2021 року № 2393, який зареєстрований у Міністерстві юстиції України 08 листопада 2021 року за №1452/37074 набули чинності з 09 грудня 2021 року), постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», керуючись статтями 2, 4, 9, 10-13, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 279, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступна та резолютивна частини рішення складені, підписані у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 20 червня 2022 року.

Повний текст рішення складений та підписаний 24 червня 2022 року.

Повне найменування учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Державне підприємство «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», , місцезнаходження: 76007 м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, буд. 127.

Суддя Мелещенко Л.В.