Справа № 577/1545/22
Провадження № 2-зз/577/3/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" червня 2022 р.

Конотопський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Буток Т. А.

при секретарі Кузнєцовій О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Конотоп заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи Конотопський відділ Державної виконавчої служби у Конотопському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), публічне акціонерне товариство Всеукраїнський Акціонерний Банк про скасування заходів забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 9 липня 2010 року в справі № 2-1795/2010 за позовною заявою ВАТ «ВіЕйБіБанк» до ОСОБА_1 про стягнення 4551 грн. 53 коп. заборгованості за кредитним договором було вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 , у праві виїзду за кордон України до виконання зобов`язань у зазначеній справі. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до прийняття рішення суду, яким закінчується розгляд справи, однак при ухваленні рішення судом заходи забезпечення позову не були скасовані. Відповідно до відповіді № 18.6-31/10852 від 27.05.2022 року Конотопського ВДВС Пн-СХ МУМЮ (м. Суми) виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 4551 грн.53 коп. на користь ВАТ «ВіЕйБі Банк», станом на 27.05.2022 року, не надходило. Заявник має намір виїхати за межі України, але вищезазначена заборона створює їй перешкоди.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просить розглядати справу без її участі, заявлені вимоги підтримує та просить задовольнити.

Заінтересована особа Конотопський відділ Державної виконавчої служби Конотопського району у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просить розглядати справу без участі представника, заперечують проти скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 (а.с. 55).

Заінтересована особа ВАТ ВАБ „ВіЕйБі в судове засідання не з`явилася, про день та час судового розгляду повідомлена належним чином (а.с. 56).

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 липня 2010 року у справі № 2з-70/2010 р. задоволено заяву ВАТ «ВіЕйБіБанк» про забезпечення позову, заборонено виїзд за кордон України ОСОБА_1 до виконання зобов`язань за кредитним договором № 21/08 від 14.02.2008 року (а.с. 22).

Згідно Рішення № 558 від 20.05.2022 року про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку ОСОБА_1 відмовлено в перетині державного кордону (а.с. 47).

Відповідно до листа Конотопського ВДВС ПН-СХ МУМЮ № 18.06.-31/10852 від 27.05.2022 року, станом на 27.05.2022 року виконавчий документ, виданий Конотопським міськрайонним судом Сумської області про стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 4551 грн. 53 коп. на користь ВАТ «ВіЕйБіБанк» на виконання до відділу не надходив. (а.с.48).

Статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року №475/97, визначено, що на здійснення права кожного залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно статті 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РАС «Про ратифікацію міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права» від 19.10.1973 року № 2148, передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Аналогічне положення закріплено і у ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон передбачені Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України".

Так, відповідно ст.6 цього Закону, громадянинові України може бути тимчасового обмежений у праві на виїзд з України, ящко він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п.19 ч.3 ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

При цьому, з погляду значення словосполучення "ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" та у п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Таким чином, поняття "ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Отже, особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне, що відповідає положенням ст.12 ЦПК України.

Із наведеного убачається, що обмеження виїзду за кордон може бути застосоване у разі наявності доказів про свідоме злісне ухилення боржника від виконання рішення суду.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч.5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема утримання від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; недопуск в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру неподання виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; неповідомлення виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно не з`являтися на вимогу виконавця; ненадання пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Виходячи з вище викладеного, тягар доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання покладається саме на виконавця, як особи, що приймає участь у судовому засіданні, зважаючи, що участь сторін та інших заінтересованих осіб у засіданні не передбачена.

Аналізуючи зібрані по справі докази та даючи їм оцінку суд приходить до висновку, що необхідно скасувати заходи забезпечення позову.

Керуючись ст. 149-159 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати захід забезпечення позову у виді заборони у праві виїзду за кордон України громадянці України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 , який встановлений ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області в справі № 2з-70/2010 від 9 липня 2010 року.

Ухвала може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги до Конотопського міськрайонного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

СуддяТ. А. Буток