ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2578/22 Справа № 932/7530/21 Суддя у 1-й інстанції - Лукінова К. С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 грудня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2021 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обгрунтування позову ОСОБА_2 зазначала, що 18.10.2009 року приблизно о 03:00 годині, ОСОБА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 2101», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул.Кошеєва в с.Військовому Солонянського району Дніпропетровської області, та маючи об`єктивну можливість встановити пішохода, який рухався по проїзній частині у попутному з нею напрямку, однак різко перемістився у напрямку смуги руху автомобіля, не вжила заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду пішохода, та змінивши напрямок руху керованого нею транспортного засобу, допустила зіткнення з автомобілем марки «Фольксваген Транспортер» днз НОМЕР_2 , який стояв за межами проїзної частини дороги. В момент зіткнення біля задньої частини автомобіля «Фольксваген Транспортер» перебували громадяни ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яким внаслідок інерційного пересування відносно своєї осі вказаного транспортного засобу були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, при цьому потерпіла ОСОБА_4 , яка є рідною донькою ОСОБА_2 , від отриманих ушкоджень померла. За фактом цієї ДТП було порушено кримінальну справу за ч.2 ст.286 КК України, у якій ОСОБА_2 була залучена як потерпіла. 21.02.2020 року вироком Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська у зазначеному кримінальному провадженні ОСОБА_3 було визнано винною у вчиненні вказаного кримінального правопорушення та призначено покарання, задоволено цивільний позов потерпілих. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22.04.2020 року клопотання захисника Марголіна В.Г. про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності було задоволено, а відповідача звільнено від кримінальної відповідальності. Цивільні позови потерпілих було залишено без розгляду. Постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25.02.2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_6 залишено без задоволення, а ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22.04.2020 року залишено без змін. Внаслідок вчинення ОСОБА_3 інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, ОСОБА_2 була завдана моральна шкода, яку позивачка оцінює в 2500000 грн. Посилаючись на норми ст.ст. 23,1167, 1168, 1187 ЦК України, а також вказуючи на те, що 18.10.2021 року виповниться 12 років з моменту ДТП, яка забрала життя 21-річної доньки ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , відповідачка, яка скоїла ДТП у стані алкогольного сп`яніння до теперішнього часу не надала жодної матеріальної допомоги сім`ї загиблої, і взагалі уникла кримінальної відповідальності за злочин, відповідачка не понесла жодного покарання і продовжує жити повноцінним життям, наче нічого страшного в її житті не відбулось. Така поведінка відповідачки протягом всіх цих довгих років спричиняла ОСОБА_2 нестерпних душевних страждань, які вона продовжує відчувати до теперішнього часу. Неможливо оцінити моральні страждання матері, яка поховала свою дитину, життя якої через трагедію змінилося назавжди. Момент, коли ОСОБА_2 отримала повідомлення про смерть доньки став найстрашнішою миттю її життя, яка розділила його на «до» та «після». Боротьба за те, щоб винна у смерті доньки особа понесла покарання тривала десятиріччя і була абсолютно безрезультатною. Усі ці роки ОСОБА_2 була вимушена страждати, втратила психологічне і фізичне здоров`я, втратила надію на майбутнє і віру у справедливість. Людина, яка обірвала життя молодої дівчини спокійно живе звичайним життям, радіє, відчуває все те, що ОСОБА_8 ніколи більше не відчує з її вини. На момент загибелі ОСОБА_9 був 21 рік, вона була людиною, життя якої тільки починалося. ОСОБА_2 сподівалася, що ОСОБА_8 завжди буде поруч, в похилому віці буде опорою, народить онуків, усі сподівання матері були направлені на свою дитину, якої більше немає. Душевні страждання не стихають і не припиняються з часом, неважливо скільки років мине. І на сьогоднішній момент вона відчуває біль, який неможливо заглушити, тугу за дитиною, яка ніколи не полишає її, відчай і безсилля через те, що вже нічого неможливо виправити і життя дитини не повернути. Позивачка страждає від емоційних спалахів, пригніченості, дратівливості, що впливає не тільки на її життя, а й на життя її близьких людей та знайомих. Заподіяну моральну шкоду та моральні страждання, які ОСОБА_2 понесла у зв`язку з раптовою загибеллю своєї доньки ОСОБА_4 внаслідок ДТП відшкодувати адекватно та в повному обсязі в матеріальній формі неможливо, але суму, яка б могла частково відшкодувати моральні страждання ОСОБА_2 і яка б змусила винну у скоєнні ДТП відповідачку частково понести хоча б якусь відповідальність за скоєний злочин, позивачка оцінює в 2500000 грн. Просила стягнути з відповідачки на користь позивачки 2500000 грн. відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 1000000 грн.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 10000 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 грудня 2021 року ОСОБА_3 просить рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 грудня 2021 року скасувати та постановити нове, яким зменшити суму моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , до 200000 гривень.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 грудня 2021 року просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 грудня 2021 року у цивільній справі №932/7530/21 залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що вироком Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21.02.2020 року ОСОБА_3 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено їй покарання.

Згідно копії ухвали Дніпровського апеляційного суду від 22.04.2020 року та вищевказаного вироку встановлено, що ОСОБА_3 18.10.2009 року приблизно о 03.00 годині, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 2101», р/н НОМЕР_1 , який згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу належав ОСОБА_10 , рухалася по проїзній частині вул.Кощеєва в с.Військове Солонянського району Дніпропетровської області, де під час виникнення небезпеки для руху у вигляді невстановленого пішоходу, який рухаючись по проїзній частині у попутному напрямку різко перемістився у напрямку смуги руху автомобіля «ВАЗ 2101», р/н НОМЕР_1 , маючи об`єктивну можливість його виявити, не вжила негайних заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду невстановленого пішохода, внаслідок чого, в районі під`їзної дороги до домоволодінняНОМЕР_3 , змінивши напрямок руху керованого нею транспортного засобу, допустила зіткнення із задньою частиною автомобіля «Фольксваген Транспортер», р/н НОМЕР_2 , який стояв за межами проїзної частини поблизу вказаного домоволодіння праворуч, по ходу руху автомобіля «ВАЗ 2101» під керуванням ОСОБА_3 . В момент зіткнення із автомобілем «Фольксваген Транспортер» в безпосередній близькості від його задньої частини перебували ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яким внаслідок інерційного пересування відносно своєї осі автомобіля «Фольксваген Транспортер» були спричинені тілесні ушкодження. Своїми діями водій ОСОБА_3 грубо порушила вимоги п.12.3 Правил дорожнього руху України, порушення якого знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної ДТП. Невиконання вищевказаного пункту ПДР України ОСОБА_3 призвело до даної ДТП, в результаті якої ОСОБА_4 спричинені тілесні ушкодження, які в своїй сукупності перебувають в причинному зв`язку з настанням смерті та мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя на момент спричинення та як ті, що в даному випадку спричинили смерть потерпілої.

Апеляційним судом відповідно до ст.285 КПК України ОСОБА_3 роз`яснено суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, яка не є реабілітуючою, а також право на розгляд апеляційних скарг, поданих захисником в її інтересах та прокурором, зміст та вимоги яких також оголошені судом апеляційної інстанції, на що обвинувачена ОСОБА_3 надала свою згоду саме на першочерговий розгляд клопотання захисника про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, підтвердивши, що їй зрозуміла суть обвинувачення, так і підстава звільнення від кримінальної відповідальності, яка не є реабілітуючою, на що надала свою згоду.

Постановою Верховного Суду від 25.02.2021 року касаційні скарги потерпілої ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_6 залишено без задоволення, а ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22.04.2020 року щодо ОСОБА_3 - без змін. Цією постановою було встановлено, що в ході апеляційного розгляду захисник також просив застосувати до обвинуваченої положення п.4 ч.1 ст.49 КК України та закрити кримінальне провадження на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України. Даний факт підтверджується технічним записом судового засідання від 22.04.2020 року (т.7 арк.провадж.70). Дотримуючись вимог, передбачених статтями 284-286 КПК України, апеляційний суд розглянув вищевказане клопотання захисника та обґрунтовано звільнив обвинувачену ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності й закрив кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строків давності. При цьому судом було враховано думку самої обвинуваченої, яка підтримала клопотання свого захисника про звільнення її саме від кримінальної відповідальності та просила застосувати до неї положення ст. 49 КК України.

З урахуванням того, що провадження щодо ОСОБА_3 закрито на нереабілітуючих підставах, потерпіла має право звернутися до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди в порядку цивільного судочинства. Таке право роз`яснено потерпілій і в мотивувальній частині ухвали апеляційного суду.

Згідно рішення ЄСПЛ №55896/10 та 6 інших заяв у справі «Осадча та інші проти України» було задоволено заяву №38653/18 пані ОСОБА_11 щодо порушення статті 2 Конвенції і застосовано справедливу сатисфакцію, стягнуто 3000 Євро моральної шкоди.

Згідно копії свідоцтва про смерть від 19.10.2009 року ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (частина друга статті 1186 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що власник автомобіля є зобов`язаною особою та несе відповідальність перед потерпілими за завдану джерелом підвищеної небезпеки шкоду, в тому числі за моральну шкоду у разі смерті потерпілого перед його батьками, у випадку, якщо в момент дорожньо-транспортної пригоди він керував транспортним засобом (тобто є заподіювачем шкоди) або у випадку передбаченому частиною першої статті 1172 ЦК України.

Згідно із роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 84 цього Кодексу суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд виходить з характеру душевних страждань позивача, яка втратила доньку, істотності вимушених змін у її житті, погіршення стану її здоров`я через душевні хвилювання викликані смертю близької людини, із ступеня вини водія, яка скоїла тяжкий злочин перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, порушивши Правила дорожнього руху, та враховує при цьому вимоги розумності і справедливості.

Так, з моменту загибелі доньки позивачки минуло 12 років і весь цей час позивачка відчувала страждання та душевний біль в зв`язку із втратою дитини, якій було на момент загибелі 21 рік.

Колегія суддів, враховуючи душевні страждання позивачки, які не припиняються з часом і на сьогоднішній день вона відчуває біль, який неможливо заглушити, тугу за дитиною, яка ніколи не полишає позивачку, відчай і безсилля через невиправність ситуації, а також ставлення відповідачки до скоєного, а саме невизнання вини, відсутність щонайменшого бажання у будь-який спосіб полегшити душевні страждання позивачки шляхом вибачень, добровільного часткового відшкодування моральної шкоди, надання їй допомоги тощо, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди та вважає визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди в сумі 1000000 грн. справедливим та таким, що зможе відповідати завданим моральним стражданням позивачки та відновить її порушені права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про недоведеність та відсутність її вини в скоєні ДТП, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав та, крім того, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (ст.1167 ЦК України).

В судовому засіданні встановлено, що шкоду потерпілій було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завдано здоров`ю особи (постанови Верховного Суду у справах: №751/8121/17 від 14 січня 2019 року; №500/2095/15-ц від 10 січня 2019 року; №757/59802/16-ц від 05 грудня 2018 року; №126/1439/17 від 01 лютого 2018 року).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , що позивачем не доведено ступінь фізичного болю та страждань, душевних страждань, які вона зазнала у зв`язку із смертю доньки, колегія суддів вважає безпідставними та зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Визначене спростовує твердження відповідача про відсутність доведення позивачем наявності моральних страждань.

Отже, втрата дитини і викликає моральні та душевні страждання, які переносить позивач - це аксіоматична парадигма людського життя і навряд чи потребує якогось казуістичного опосередкованого доведення.

Матеріали справи та відповіді надані позивачем переконливо доводять, що стан залежності позивача від її стану на сьогоднішній день є даність, яка формує її сприйняття оточуючого світу, породжує відчуття неповноцінності, яке тільки посилюється у позивача, перетворюючись на справжню муку, через чітке розуміння нею, що вже нічого неможливо виправити і життя дитини не повернути.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , що стягнуті з відповідача 1000000 гривень, як відшкодування моральної шкоди, є завищеними, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду із урахуванням ст.23 ЦК України та Постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. А будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір має суто умовний вираз.

Враховуючи глибину душевних страждань (матері, яка поховала свою дитину), які не стихають з часом: тугу за дитиною та біль, який неможливо приглушити, відчай та безсилля, погіршення здоров`я через емоційні спалахи, пригніченість, дратівливість, що впливає на її життя та її близьких людей, важкий психологічний стан через десятирічну безрезультатну боротьбу за справедливість, що в ході судового розгляду підтверджено належними, допустимими та достовірними доказами, колегія суддів вважає визначений розмір матеріальної шкоди розумним та справедливим.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова