справа № 638/995/22
провадження № 2-з/631/15/22
У Х В А Л А

про повернення заяви про забезпечення позову

14 квітня 2022 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі судді Трояновської Т. М. розглянувши заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову у цивільний справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс», із залученням до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Євгена Михайловича, приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ніколаєнка Ігоря Романовича, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

За вхідним № 1260/22-вх. з Дзержинського районного суду міста Харкова 13 квітня 2022 року засобами поштового зв`язку надійшли матеріали справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс», із залученням до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Євгена Михайловича, приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ніколаєнка Ігоря Романовича, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та заява ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Вищевказані матеріали були направлені на адресу Нововодолазького районного суду Харківської області за підсудністю відповідно до ухвал Дзержинського районного суду міста Харкова від 27 січня 2022 року.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, останній просить суд зупинити стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» заборгованості за оспорюваним виконавчим написом, вчиненим 16 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем за реєстровим № 182124, що здійснюється в рамках відкритого 09 грудня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Ніколаєнком Ігорем Романовичем виконавчого провадження № 67825218.

В обґрунтування необхідності забезпечення позову ОСОБА_1 посилається на те, що до Дзержинського районного суду міста Харкова ним була подана позовна заява до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс», із залученням до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Євгена Михайловича, приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ніколаєнка Ігоря Романович, в якій позивач просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 16 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Миколайовичем за реєстровим № 182124, про стягнення з ОСОБА_1 на корить Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» суму заборгованості за договором позики № 9485446 від 01 липня 2020 року за період з 01 квітня 2021 року по 31 травня 2021 року у сумі 9495 гривень 60 копійок.

Заявник вважає, що стягувач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс», безпідставно і протиправно звернувся до нотаріуса, а нотаріус незаконно вчинив виконавчий напис за реєстровим № 182124, яким стягнув з позивача на користь відповідача заборгованість за договором позики № 9485446 від 01 липня 2020 року за період з 01 квітня 2021 року по 31 травня 2021 року у сумі 9495 гривень 60 копійок. Оспорюваний виконавчий напис, на думку заявника, приватний нотаріус вчинив на договорі позики, який не посвідчений нотаріально і навіть не підписаний сторонами.

Крім того, враховуючи постанову приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ніколаєнка І. Р. від 28 грудня 2021 року про арешт коштів боржника по виконавчому провадженню № 67825218 на грошові кошти ОСОБА_1 , що містяться на відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті, накладено арешт за виконавчим написом, який не підлягає виконанню. При цьому, в результаті арешту банківських рахунків позивача, останній був позбавлений всіх фінансових джерел для існування.

Таким чином заявник вважає, що є очевидна і об`єктивна загроза тому, що такі виконавчі дії призведуть до порушення звичайного життєвого укладу позивача і безпідставному стягненню з нього коштів в рахунок неіснуючого боргу.

Суд всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи та всі фактичні данні, які мають значення для вирішення питання про забезпечення позову, виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника у сукупності щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Статтею 151 Цивільного процесуального кодексу України чітко визначені вимоги, що пред`являються до форми та змісту заяви про забезпечення позову.

Ознайомившись зі змістом заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суддею встановлено, що вона не відповідає деяким вимогам, встановленим положеннями вищевказаної норми права.

Так, відповідно до частини 1 статті 151 Цивільного процесуального кодексу України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності;

3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову;

4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності;

5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник;

6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення;

7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Проте, ОСОБА_1 , у порушення вимог пункту 5 частини 1 статті 151 Цивільного процесуального кодексу України, у своїй заяві не зазначає ціни позову, про забезпечення якого просить заявник.

Крім того, заява не містить пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення як того вимагає пункт 6 частини 1 статті 151 Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно з частинами 1 та 6 статті 154 Цивільного процесуального кодексу України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову.

Разом із тим, як зазначалось вище у порушенні зазначених вимог заява про забезпечення позову не містить пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Також положеннями частини 6 статті 151 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що до заяви про забезпечення позову додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку та розмірі.

Перевіривши матеріали справи, судом встановлено, що при поданні заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про звільнення його від сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову.

Як убачається зі змісту вищевказаної заяви заявник, як на підставу звільнення від сплати судового збору, посилається на приписи частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав позивачів», положення пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», а також постанови колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 2-3901/08-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 643/2870/18 та постанову Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 572/2088/17.

В даному випадку суд не може погодитися із таким твердженням, бо воно є хибним та такими що не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.

Відповідно до загальних положень Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Разом з тим, зі змісту заяви про забезпечення позову вбачається, що позивачем подано до суду позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс», із залученням до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Євгена Михайловича, приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ніколаєнка Ігоря Романовича, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, в якій позивачем оскаржується виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом про звернення стягнення заборгованості, яка виникла за договором, а не звернення стягнення на предмет іпотеки/застави.

У пункті 22 частини 1 статті 1 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

При цьому пункт 23 зазначеної вище норми права, який визначав термін споживчого кредиту був виключений згідно із Законом України від 15 листопада 2016 року № 1734-VІІІ «Про споживче кредитування».

Вчинення виконавчого напису нотаріусом це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України від 02 вересня 1993 року «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595.

Отже, у даному випадку, норми Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» не поширюється на правовідносини, що виникають з приводу визнання виконавчого напису нотаріусу таким, що не підлягає виконанню.

У постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 643/2870/18 (№ 61-4126св19), на яку посилається позивач, мова йде про виконавчий напис, вчинений на стягнення заборгованості саме за споживчим кредитом, а тому колегія суддів застосовує в тому числі норми Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів».

Із системного аналізу положень Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» слідує, що для того, щоб особа була звільнена від сплати судового збору, недостатньо зазначити, що це є позов про захист прав споживачів, оскільки такий позов повинен містити предмет та обставини, які вказують на порушення прав позивача як споживача послуг. Тобто, предмет та підстави позову повинні вказувати на те, що такий позов пов`язаний з порушенням права споживача, із зазначенням такого права та способу захисту відповідно до положень, передбачених Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів».

Однак, в даному випадку заявником ОСОБА_1 не зазначено яке саме право споживача порушено у відповідності до приписів Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів». Будь-яких доказів, що кредит споживчий заявником не наведено.

Суд констатує, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов.

Водночас у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 638/6060/18 (провадження № 61-2657св19) зроблено зовсім інший висновок про те, що позов про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню не пов`язаний з порушенням прав споживача. Верховним судом відхилено доводи касаційної скарги з цього приводу, оскільки позивач у позовній заяві не зазначив, в чому полягає порушення прав позивача як споживача.

За таких обставин суд бере до уваги правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду яка прийнята пізніше, а саме 12 серпня 2020 року, оскільки він є пріоритетним як за датою постановлення, так і за правовим змістом щодо даного виду спорів.

Таким чином, на час постановлення даної ухвали, матеріали заяви не містять доказів того, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів».

Крім того, у заяві про звільнення від сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 посилається на пункт 13 частини 1 статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» щодо звільнення його від сплати судового збору як учасника бойових дій, на підтвердження чого додано копію посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 , виданого 13 травня 2015 року Головним управлінням Національної гвардії України, відповідно до якого він має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

З цього приводу слід зазначити, що правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються спеціальним Законом, яким є Закон України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір», стаття 5 якого визначає категорію осіб, які звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Так, відповідно до пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Зі змісту статтей 5 та 6 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вбачається, що на учасників бойових дій поширюються положення цього Закону.

Зокрема, статтею 22 зазначеного вище Закону визначено, що ветерани війни та особи, на яких поширюється дія цього Закону, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

При цьому перелік встановлених законодавством пільг учасникам бойових дій визначений у статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17, норма пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України № 3674-VI «Про судовий збір», згідно із якою учасники бойових дій під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються від сплати судового збору, у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав, має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору. Так, правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону. Тому, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України № 3674-VI «Про судовий збір», суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статтей 12 та 22 Закону України № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Таким чином, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року зроблено висновок про те, що учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору за подання позовів не будь-якого характеру, а лише тих, що спрямовані на захист їх соціальних прав, як учасників бойових дій.

Даний правовий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у зв`язку із передачею Другою судовою палатою Касаційного цивільного суду Верховного Суду справи на її розгляд для розв`язання виключної правової проблеми щодо застосування норми пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», у зв`язку із незгодою з попередніми висновками як Великої Палати, так і касаційних палат, у яких стверджувалось про те, що учасники бойових дій безперечно звільняються від сплати судового збору у будь-якій справі.

Подібну правову позицію щодо застосування та тлумачення пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» також викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19 (провадження № 11-795заі19) та постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 490/8128/17 (провадження № К/9901/166/18, К/9901/30220/18). Підстави для відступу від неї Велика Палата Верховного Суду не встановила.

Аналогічну правову позицію висловлено й в ухвалі Верхового Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 700/301/20 (провадження № 61-5407ск21).

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що предметом даного позову є визнання виконавчого напису, вчиненого 16 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Миколайовичем, реєстровий № 182124, таким, що не підлягає виконанню, та не охоплюється положеннями статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також іншим чином не стосується соціального і правового статусу заявника (позивача) саме як учасника бойових дій.

З огляду на вищевикладене суд не вбачає підстав для звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав позивачів» та пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» щодо звільнення від сплати судового збору як учасника бойових дій.

Відповідно підпункту 4 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України № 3674-VI від 08 липня 2011 року «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду заяви про забезпечення доказів або позову, яка подана фізичною особою, ставка судового збору встановлюється у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України від 02 грудня 2021 року № 1928-IX «Про Державний бюджет України на 2022 рік» з 1 січня 2022 року встановлений прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб в сумі 2481 гривня 00 копійок.

Отже ОСОБА_1 за подання заяви про забезпечення позову необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 496 гривень 20 копійок.

Приписами частини 10 статті 153 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

При цьому, заявник не позбавлений можливості, усунувши вказані недоліки, повторно звернутись до суду з заявою про забезпечення позову.

Враховуючи, що заява ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову подана без додержання вимог, передбачених статтею 151 Цивільного процесуального кодексу України, суддя прийшов до висновку про необхідність повернення вказаної заяви з вищезазначених підстав.

На підставі викладеного, керуючись статтями 149 151, 153, 260, 261, 352 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документу, виконавчого напису нотаріуса повернути заявнику.

Копію ухвали направити ОСОБА_1 разом із заявою про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду з урахуванням розпорядження голови Верховного Суду від 25 березня 2022 року № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської областей)» протягом п`ятнадцяти днів з дня складання ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження такої ухвали, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду та з інших поважних причин.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження.

Суддя: Т. М. Трояновська