РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2022 року

м. Рівне

Справа № 564/2260/19

Провадження № 22-ц/4815/191/22

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання - Ковальчук Л.В.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Малолюбашанської сільської ради Костопільського району Рівненської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Євгеюка Олександра Євстафійовича на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 13 вересня 2021 року (ухвалене у складі судді Цвіркуна О.С.) у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Малолюбашанської сільської ради Костопільського району Рівненської області про визнання договору дарування недійсним із застосування наслідків недійсності правочину,,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину.

В обґрунтування позовних вимог зазначають, що постановою Верховного Суду від 28.11.2018 року було задоволено їхній позов до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за борговою розпискою та стягнуто з ОСОБА_3 на їх користь 1 046 838,80 грн. у рахунок погашення боргу за розпискою від 21 жовтня 2014 року та 22 737,00 грн. судових витрат. Копія вказаної постанови була направлена відповідачці 28.12.2018 року. На виконання постанови Верховного Суду були видані відповідні виконавчі листи, які були пред`явлені до примусового виконання до Державної виконавчої служби, яка своїми постановами від 08.02.2019 року відкрила виконавчі провадження за № 58330740 та № 58330688. У ході виконавчого провадження з`ясувалося, що 31.01.2019 року відповідно до договору дарування житлового будинку, зареєстрованого в реєстрі за № 340, серія та номер бланку: ННО094961-ННО094962, виданий 31.01.2019, посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В., житловий будинок з надвірними будівлями (житловою площею: 42,3 кв.м., загальною площею 70,4 кв.м.), що за адресою: АДРЕСА_1 , був подарований ОСОБА_4 , за згодою ОСОБА_3 , їхнім неповнолітнім рідним дітям - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по 1/2 частині кожній. Переконані, що вказаний правочин укладений у формі договору дарування є недійсним, оскільки боржник, а саме ОСОБА_3 , проти якої ухвалене зазначене вище судове рішення про стягнення боргу, відчужуючи майно подружжя, у даному випадку житловий будинок, 1/2 якого відповідно до ст. 60 СК України належить боржнику, діє очевидно не добросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки відчуження майна порушує майнові інтереси кредитора і направлення на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому, вважають, що укладений 31.01.2019 року договір дарування є фіктивним, оскільки укладений з метою приховування (укриття) майна від звернення на нього стягнення та ухилення від виконання рішення суду про стягнення грошових коштів.

Просять суд: визнати договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 31 січня 2019 року ОСОБА_4 із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , за згодою своїх батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В., зареєстрованого в реєстрі за №340, серія та номер бланку: ННО094961- ННО094962, виданий 31.01.2019, - недійсним; скасувати Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31.01.2019 року 17:44:47, індексний номер №45313133, на: 1/2 частки житлового будинку із надвірними будівлями, що за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_1 , УНЗР: 203), номер запису про право власності: №30095614 від 31.01.2019, 17:38:35 та 1/2 частки житлового будинку із надвірними будівлями, що за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_6 (РНОКПП: НОМЕР_2 , УНЗР:188), номер запису про право власності: №30095624 від 31.01.2019 17:38:35 прийнятого приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В. на підставі зазначеного договору дарування будинку із надвірними будівлями, укладеного 31 січня 2019 року ОСОБА_4 із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В., зареєстрованого в реєстрі за №340, серія та номер бланку: ННО094961-ННО094962, виданий 31.01.2019, відновивши попередню реєстрацію права власності на житловий будинок із надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 та покласти на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судові витрати по справі.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 13 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Малолюбашанської сільської ради Костопільського району Рівненської області про визнання договору дарування недійсним із застосування наслідків недійсності правочину - задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 31 січня 2019 року ОСОБА_4 із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , за згодою своїх батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В., зареєстрованого в реєстрі за №340, серія та номер бланку: ННО094961- ННО094962, виданий 31.01.2019 року.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31.01.2019 року 17:44:47, індексний номер №45313133, на: 1/2 частки житлового будинку із надвірними будівлями, що за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_1 , УНЗР: 203), номер запису про право власності: №30095614 від 31.01.2019 17:38:35 та 1/2 частки житлового будинку із надвірними будівлями, що за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_6 (РНОКПП: НОМЕР_2 , УНЗР:188), номер запису про право власності: №30095624 від 31.01.2019 17:38:35 прийнятого приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В. на підставі договору дарування будинку із надвірними будівлями, укладеного 31 січня 2019 року ОСОБА_4 із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В., зареєстрованого в реєстрі за №340, серія та номер бланку: ННО094961-ННО094962, виданий 31.01.2019, відновивши попередню реєстрацію права власності на житловий будинок із надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 витрати понесені останніми на оплату судового збору в сумі 1536 гривень 80 копійок - за подання позовної заяви та 384 гривні 20 копійок - за подання заяви про забезпечення позову.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 , укладаючи договір дарування житлового будинку, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя відповідачів, у свою чергу, ОСОБА_3 , надаючи дозвіл на укладання даного договору, діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно позивачів, оскільки укладений договір дарування, порушує майнові інтереси позивачів як кредиторів і направлений на недопущення звернення стягнення на майно ОСОБА_3 , як боржника, а тому цей правочин є фіктивним. На переконання місцевого суду, такі дії відповідачів, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, представник ОСОБА_4 - адвокат Євгеюк О.Є. оскаржив його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі наголошує, що згідно постанови Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №564/2736/15-ц грошовим боржником є ОСОБА_3 ОСОБА_4 немає жодних боргових зобов`язань перед позивачами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та не був залучений до участі у розгляді вказаної справи. Стверджує, що на час вчинення оспорюваного договору дарування, ОСОБА_4 не було відомо про існування постанови Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №564/2736/15-ц. Заперечує щодо застосування до спірних правовідносин висновків, які зроблені Верховним Судом у постановах 03 липня 2019 року (справа №369/11268/16-ц), від 27 травня 2021 року (справа №447/2150/18), від 07 грудня 2018 року (справа №910/7547/17), від 05 липня 2018 року (справа №922/2878/17), які взяті до уваги місцевим судом, оскільки у вказаних справах саме боржник відчужував належне йому майно. У даному ж випадку, ОСОБА_4 , який є відчужувачем житлового будинку та номінальним його власником, немає жодних боргових зобов`язань перед позивачами, а боржником перед ними виступає ОСОБА_3 , яка не є учасником договору дарування житлового будинку від 31.01.2019 року. Переконаний, що позивачами не доведено, як факту порушення ОСОБА_4 їх прав чи інтересів під час укладення договору дарування житлового будинку, так і наявності передбачених цивільним законодавством підстав для визнання спірного правочину недійсним. Також зауважує, що суд першої інстанції не звернув уваги: що вимоги позивачів у відповідності до постанови Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у цивільній справі №564/2736/15-ц є грошовими та не стосуються об`єкта, який є предметом оспорюваного договору дарування; що на момент укладення спірного правочину не існували обтяження щодо об`єкта дарування; що наявність грошових вимог позивачів до ОСОБА_3 не свідчить про наявність у них права на майно, що є предметом договору дарування, яке належить іншій особі - ОСОБА_4 .. Переконаний, що позивачами не підтверджено порушення спірним правочином їх прав або інтересів, адже у разі визнання договору дарування недійсним, вони не матимуть прав на відчужений ОСОБА_4 будинок. Також суд першої інстанції визнаючи недійсним спірний договір дарування житлового будинку та застосовуючи наслідки його недійсності, не звернув уваги на ту обставину, що якщо взяти до уваги належність спірного житлового будинку на праві спільної сумісної власності подружжя та виходячи із принципу рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, недійсним мав би бути визнаний не увесь договір дарування, а лише 1/2 такого договору.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позову - відмовити.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник позивачів просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду - без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року скасовано судові рішення судів попередніх інстанції та задоволено позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за борговою розпискою. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_1 1 046838,80 грн. у рахунок погашення боргу за розпискою від 21 жовтня 2014 року і 22 737,00 грн. відшкодування судових витрат зі сплати судового збору (т. 1 а.с. 12-14).

З метою виконання вказаної постанови Верховного Суду були видані відповідні виконавчі листи, які позивачами були пред`явили до виконання до Костопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

08.02.2019 року начальником Костопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Ковальчуком І.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення 1 046 838,80 грн. у рахунок погашення боргу за розпискою від 21.10.2014 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , виконавче провадження № 58330688.

06.08.2019 року, у вказаному виконавчому провадженні, начальником Костопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Ковальчуком І.В. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки було встановлено, що боржник ОСОБА_3 ніде не працює та відповідно до довідок з органів, що проводять реєстрацію майна, майна та коштів за боржником не зареєстровано, а розшук майна на яке можна звернути стягнення виявився безрезультатним.

З цих самих підстав було повернуто виконавчий документ у виконавчому провадженні № 58330740 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 22737,00 грн..

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у період з 26.07.2003 року по 22.12.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Костопільського районного суду № 564/2595/14-ц від 09.12.2014 року.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що сторонами не заперечується.

31.01.2019 року між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було укладено договір дарування житлового будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Костопільського нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В..

Згідно вказаного договору ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_6 безоплатно, у рівних долях, по 1/2 частині кожній, житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , загальна площа: 70,4 кв. м., житлова площа: 42,3 кв.м..

Житловий будинок з надвірними будівлями розташований на земельній ділянці загальною площею 0,25 га, кадастровий номер: :01:001:0052.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої станом на 22.08.2019 року власниками житлового будинку, з надвірними будівлями, що за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Зі змісту п. 4.8 зазначеного вище договору вбачається, що відчужуване нерухоме майно належить дарувальнику, тобто ОСОБА_4 , на праві спільної сумісної власності подружжя разом з ОСОБА_3 . Дружиною дарувальника подано посвідчену Скоропад В.В. , приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області заяву про дарування нерухомого майна від 31 січня 2019 року, реєстр № 339.

Так, у заяві про дарування майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя від 31.01.2019 року, реєстр № 339, зазначено, що ОСОБА_3 дає згоду на укладення договору дарування її чоловіком ОСОБА_4 , за яким відчужується житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , їхнім неповнолітнім донькам, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рівних долях, по 1/2 частині кожній.

Нерухоме майно, яке зазначене вище і дарується є їхньою з гр. ОСОБА_4 , спільною сумісною власністю як таке, що набулося в період зареєстрованого шлюбу (а.с.18, т. 1).

З наведеного вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці загальною площею 0,25 га, кадастровий номер: :01:001:005, до укладання 31.01.2019 року договору дарування, перебував у спільній сумісній власності боржниці ОСОБА_3 та її чоловіка ОСОБА_4 ..

Позивачі в обґрунтування позовних вимог стверджують, що ОСОБА_3 відповідно до ст. 60 СК України, належала 1/2 вказаного житлового будинку, однак 31.01.2019 року, знаючи про рішення Верховного Суду про стягнення з неї заборгованості за розпискою, разом із чоловіком ОСОБА_4 уклали спірний договір дарування за яким належний їм спільний будинок був подарований їхнім донькам, діючи при цьому не добросовісно та зловживаючи правами стосовно позивачів, як кредиторів, з метою недопущення звернення/стягнення на майно боржника.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 717 ЦК У країни за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з частинами першою та другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення зобов`язання зі сплати грошових коштів, у тому числі, на відшкодування шкоди або виконання судового рішення.

Дарувальник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після виникнення у нього зобов`язання зі сплати грошових коштів, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно потерпілої сторони, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси потерпілого і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Тому, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24.02.2021 року (справа №583/780/17), від 07.10.2020 року (справа №755/17944/18), від 19.05.2021 року (справа №2693/624/19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначено, що: «фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору на відчуження майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (постанова ВС від 07 грудня 2018 року, справа № 910/7547/17).

Допитаний місцевим судом у якості свідка ОСОБА_1 показав, що на початку 2019 року він мав розмову з відповідачем ОСОБА_4 щодо виплати заборгованості ОСОБА_3 за борговою розпискою.

ОСОБА_3 було відомо про перебування справи №564/2736/15-ц на розгляді у Верховному Суді, що вбачається із постанови Верховного Суду від 28.11.2018 року, у якій зазначено, що остання подавала заперечення на касаційну скаргу.

Крім того, постанова Верховного Суду від 28.11.2018 року була направлена ОСОБА_3 за місцем її проживання.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" зазначена постанова була оприлюднена в електронній формі - 19.12.2018 року.

На переконання колегії суддів, на момент укладання спірного договору дарування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було відомо про існування боргових зобов`язань у ОСОБА_3 перед позивачами та наявність постанови Верховного Суду від 28.11.2018 року.

Встановлені обставини справи свідчать про умисел ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приховати справжні наміри та мету договору дарування, а саме виведення нерухомості із власності з метою уникнення ОСОБА_3 від виконання грошового зобов`язання на підставі судового рішення.

Таким чином, ОСОБА_4 , укладаючи договір дарування, а ОСОБА_3 , як фактичний співвласник будинку, надаючи дозвіл на укладання такого договору, діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно позивачів, оскільки укладений договір дарування, порушує майнові інтереси позивачів як кредиторів і направлений на недопущення звернення стягнення на майно ОСОБА_3 , що вказує на фіктивність оспорюваного правочину.

Такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

У відповідності до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною першою статті 18 ЦПК України та частиною другою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" регламентовано, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував на те, що визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень (§ 43 рішення у справі «Shmalko v. Ukraine» від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі «Fuklev v. Ukraine» від 07 червня 2005 року, §§ 46, 51,54 рішення у справі «Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine» від 15 жовтня 2009 року).

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи, по своїй суті зводяться до незгоди скаржника з висновками суду та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права.

У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_4 , окрім іншого, заперечує щодо застосування до спірних правовідносин висновків, які зроблені Великою Палатою Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц, оскільки у зазначеній справі саме боржник відчужував належне йому майно. Стверджує, що у даному випадку, він є номінальним власником будинку і у нього немає жодних боргових зобов`язань перед позивачами.

Разом з цим, колегія суддів вважає такі заперечення необґрунтованими з огляду на те, що будинок, який є предметом оспорюваного договору дарування, є об`єктом спільної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ..

Апеляційний суд констатує, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності цього майна до спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, ОСОБА_4 жодним чином не доводить про перебування будинку в його особистій власності.

Доводи апелянта про те, що місцевим судом протиправно визнано недійсним договір дарування в цілому, а не лише 1/2 його частину, виходячи із принципу рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, є помилковими.

Спірне будинковолодіння в натурі не поділене, відповідні частки не виділені, а тому визнання 1/2 договору недійсним, було б не ефективним способом захисту, оскільки первинна реєстрація будинку була здійснена за ОСОБА_4 одноосібно.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Заразом, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судовим рішенням на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (Hirvisaari v. Finland ("Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Євгеюка Олександра Євстафійовича залишити без задоволення, а рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 13 вересня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.