КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/4260/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2022 року м. Київ

Справа № 754/423/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року, постановлену у складі судді Грегуля О.В.,

у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії Головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Вахрушевої Ради Миколаївни,

встановив:

18 жовтня 2021 року скаржник ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії/бездіяльність Головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Вахрушевої Р.М., в якій просить визнати дії головного державного виконавця Вахрушевої Р.М. незаконними та скасувати постанову головного державного виконавця Вахрушевої Р.М. від 21.09.2021 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію, інші доходи боржника на суму виконання 178 152 грн. 65 коп.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року у задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нове судове рішення, яким задовольнити скаргу в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що головний державний виконавець продовжує безпідставно та незаконно списувати кошти з її пенсії. Звертає увагу, що у вступній частині постанови від 21.09.2021 року державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію та інші доходи боржника, зазначено, що сума заборгованості, яка підлягає стягненню, становить 32745,89 грн., а у резолютивній частині зазначено про необхідність здійснювати відрахування із доходів божника в розмірі 20% до повної сплати заборгованості по зведеному виконавчому провадженню в розмірі 178 152, 65 грн.

Тобто до боргу у сумі 32745,89 грн., стягувачем якого є Приватбанк, добавлено ще 145406, 76 грн., стягувачем якого за виконавчим написом був ТОВ «Веллфін». Проте, такий борг на суму 145 406, 76 грн. не може виконуватись, оскільки рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.06.2021 року визнано недійсним договір № 76068 від 26 вересня 2016 року, укладений між нею та ТОВ «Велфін», який став підставою для видачі виконавчого напису. З викладеного вбачається, що боргу не існує.

На даний час в судах перебувають дві справи про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Проте, суд першої інстанції вказаних обставин не встановив, не дослідив, та не врахував, що постанова від 21.09.2021 року винесена не по зведеному виконавчому провадженню за № 64400394, а винесена по виконавчому провадженню, де стягувачем є лише Приватбанк, № 58693829 і зазначено, що сума 178 152, 65 грн. стосується тільки на користь Приватбанку, а не інших стягувачів.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення скаржника, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даною скаргою, ОСОБА_1 просить визнати дії головного державного виконавця Вахрушевої Р.М. незаконними та скасувати постанову головного державного виконавця від 21.09.2021 року на суму виконання 178 152 грн. 65 коп. по зведеному виконавчому провадженню.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що доводи скарги про те, що за судовим рішенням стягнуто загальну суму: 32 745,89 грн., а не 178 152,65 грн., не свідчать про незаконність дій відповідача, оскільки сума до стягнення визначена за зведеним виконавчим провадженням.

Доводи скарги про оспорювання скаржником виконавчих документів не свідчать про незаконність цих виконавчих документів. Доводи скарги про безпідставність перебування виконавчих документів на примусовому виконанні не підтверджені конкретними правовими доказами.

Будь-яких конкретних правових доказів, які б давали суду правові підстави для визнання дій відповідача незаконними, скасування постанови відповідача від 21.09.2021 та для зупинення її виконання, скаржник суду не надав і судом таких доказів не здобуто. Вимоги скарги про зупинення постанови відповідача від 21.09.2021 на час розгляду справи в Окружному адміністративному суді м. Києва не ґрунтуються на Законі. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволенні скарги за її недоведеністю.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Як встановлено апеляційним судом та вбачається з матеріалів справи, на виконанні у Деснянському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало три виконавчих провадження з виконання:

- виконавчого листа Деснянського районного суду м. Києва № 754/423/18 від 06.09.2018 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 32 745,89 грн. (виконавче провадження № 58693829);

- виконавчого напису № 112842, виданого 30.11.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Веллфін» 125 574,80 грн. (виконавче провадження № 64000168);

- вимоги № Ф-25665-13, виданої 06.05.2021 Головним управлінням ДПС у м. Києві, про стягнення заборгованості зі сплати єдиного внеску в розмірі 5620,26 грн. з ОСОБА_1 на користь Головного управління ДПС у м. Києві (виконавче провадження №65983108).

Постановою головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Вахрушевої Р.М. від 05.02.2021 року виконавчі провадження об`єднанні в одне зведене виконавче провадження № 64400394.

01.09.2021 року головним державним виконавцем винесена постанова про приєднання виконавчого провадження №65983108 до зведеного виконавчого провадження № 64400394.

21.09.2021 року головним державним виконавцем винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника в розмірі 20% від суми пенсії, до повного погашення суми заборгованості - 178 152,65 грн. по зведеному виконавчому провадженню.

Отже, встановлено, що ОСОБА_1 оскаржує постанову головного державного виконавця відділу ДВС про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника в розмірі 20% від суми пенсії, до повного погашення заборгованості - 178 152,65 грн. по зведеному виконавчому провадженню з виконання виконавчого листа, виконавчого напису нотаріуса та вимоги ГУ ДПС у м. Києві, тобто з виконання як судового рішення, так і рішень інших (не судових) органів, що підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з ч.1 ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Отже, право на звернення зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця пов`язане з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України.

Частиною 1 ст. 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Зазначена норма є загальною і стосується усіх випадків оскарження рішень, дій чи бездіяльності відділу ДВС, крім тих, що передбачені прямо в окремому законі.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 14-19цс18, від 20 червня 2018 року у справі № 14-207цс18, від 17 жовтня 2018 року у справах № 12-192гс18 та № 12-189гс18, від 14 листопада 2018 року у справі № 14-354цс18, від 16 січня 2019 року у справі № 14-447цс18, визначальним критерієм для віднесення спору до адміністративної юрисдикції є наявність у зведеному виконавчому провадженні судових рішень, ухвалених за правилами різних юрисдикцій чи рішень інших (не судових) органів, якщо ці рішення підлягають примусовому виконанню.

Отже, наявність у зведеному виконавчому провадженні судових рішень, ухвалених за правилами різних юрисдикцій, чи рішень інших (не судових) органів, якщо ці рішення підлягають примусовому виконанню, є підставою для розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця у порядку адміністративного судочинства.

Проте, суд першої інстанції не перевірив та не встановив, рішення судів якої юрисдикції чи інших (не судових) органів виконуються у зведеному виконавчому провадженні, у межах якого винесена постанова від 21.09.2021 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника в розмірі 20% від суми пенсії, до повного погашення заборгованості - 178 152,65 грн.

Таким чином, суд першої інстанцій не визначився із характером спірних правовідносин, не дослідив зведене виконавче провадження, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 660/612/16-ц (провадження № 14-19цс18), статтею 287 КАС України передбачено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу ДВС, приватного виконавця. Частина 5 ст. 287 КАС України передбачає загальне правило оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС щодо виконання ними рішень до того суду, який ухвалив вказане рішення, якщо таке виконання не обтяжене об`єднанням з виконанням рішень, ухвалених судами за правилами іншої юрисдикції.

Оскільки чинним законодавством не врегульовано порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, Велика Палата Верховного Суду вважає, що в такому випадку потрібно застосовувати частину першу статті 287 КАС України і вказані справи слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, прийнявши до розгляду скаргу та розглянувши її по суті в порядку цивільного судочинства, суд першої інстанції вищевказаних вимог закону та висновків Верховного Суду не врахував, зробивши помилковий висновок про розгляд даної справи в порядку цивільного судочинства, залишивши поза увагою те, що в даному випадку заявник оскаржує постанову державного виконавця про звернення стягнення на пенсію боржника в розмірі 20% від суми пенсії до повного погашення заборгованості - 178 152,65 грн. по зведеному виконавчому провадженню з виконання : виконавчого листа, виданого судом в порядку ЦПК України, виконавчого напису приватного нотаріуса та вимоги Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, тобто з виконання як судового рішення, так і рішень інших (не судових) органів, що підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України та прийнята з порушенням норм процесуального права, що в силу п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, ч.2 ст. 377 ЦПК України є підставою для її скасування із закриттям провадження у справі.

Відповідно до ч. 1. ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної п. 1 ч. 1 ст. 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 377 ЦПК України у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Відповідно до положень частини 1 ст. 256 ЦПК України, колегія суддів роз`яснює заявнику, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Отже, оскаржувана ухвала у зв`язку з порушенням правил юрисдикції підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 377, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року - скасувати.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії Головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Вахрушевої Ради Миколаївни - закрити.

Роз`яснити заявнику, що розгляд скарги ОСОБА_1 на дії Головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Вахрушевої Ради Миколаївни віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Роз`яснити заявнику про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним даної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22 червня 2022 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.