Справа № 204/4213/21
Провадження № 2/204/207/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(з а о ч н е)

25 квітня 2022 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лавриненко В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою Акціонерного Товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

07 червня 2021 року АТ «КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якій прохає стягнути солідарно на його користь три відсотки річних на суму боргу за кредитним договором № DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року у розмірі 3138, 13 доларів США, станом на 27 квітня 2021 року, що за курсом НБУ від 27 квітня 2021 року становить 87396 гривень 92 копійки (а. с. 1-3 та на звороті, 34-37 та на звороті).

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 27 листопада 2006 року між АТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року, за яким позивач зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 53100 доларів США терміном до 27 листопада 2026 року, а остання зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язання за договором DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року між АТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 й ОСОБА_3 було укладено договір поруки в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 . Позивач свої зобов`язання за договором та угодою виконав надавши ОСОБА_1 кредит у розмірі 53100 доларів США, натомість позичальниця порушила вимоги кредитного договору, у зв`язку з чим станом на 21 березня 2014 року остання має заборгованість 17030,09 доларів США, що еквівалентно 136070 гривень 42 копійки. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2014 року у цивільній справі № 204/165/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року, у розмірі 136070 гривень 42 копійки, з яких: 114901 гривня 48 копійок заборгованість за кредитом, 2746 гривень 24 копійки заборгованість по процентам за користування кредитом, 18422 гривні 70 копійок пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання. Крім того, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» судовий збір за подачу позову до суду у розмірі 1360 гривень 70 копійок. Вказано на те, що винесення зазначеного рішення суду не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язання та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. На даний час, прострочена сума заборгованості становить 14369,81 доларів США. Оскільки, з відповідачки було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період часу з 27 листопада по 27 грудня 2013 року, то за період часу з 16 січня 2014 року (після подачі позовної заяви) по 27 квітня 2021 року з відповідачки підлягає стягненню заборгованість у розмірі 3138,13 доларів США, яка складається з 3 % річних від простроченої суми заборгованості, що за курсом НБУ від 27 квітня 2021 року становить 87396 гривень 92 копійки, яку позивач прохає стягнути разом із судовими витратами у розмірі 2270 гривень.

Ухвалою суду від 08 червня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 32).

17 червня 2021 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 08 червня 2021 року, позивачем усунуто (а. с. 34-61).

Ухвалою суду від 27 липня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 14 годину 00 хвилин 18 серпня 2021 року (а. с. 68), копія якої надіслана відповідачам за вихідним № 20472/21-вих/2/204/1594/21 від 27 липня 2021 року (а. с. 69). 18 березня 2022 року на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» повернуто конверти, якими відповідачам направлялись позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження (а. с. 90-92).

Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві, з-поміж іншого, прохав про розгляд справи за його відсутності (а. с. 3), та не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі.

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом розміщення на офіційному сайті «Судова влада» оголошення про її виклик (а. с. 93), про причини неявки суд не повідомила.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом розміщення на офіційному сайті «Судова влада» оголошення про його виклик (а. с. 94), про причини неявки суд не повідомив.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом розміщення на офіційному сайті «Судова влада» оголошення про її виклик (а. с. 95), про причини неявки суд не повідомила.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення.

Судом встановлено, що 27 листопада 2006 року між АТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 53100 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту (а. с. 13-14 та на звороті, 47-48 та на звороті). В забезпечення вказаного кредитного договору між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір поруки DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року (а. с. 15 та на звороті, 49 та на звороті). Також, в забезпечення вказаного кредитного договору між позивачем та відповідачкою ОСОБА_3 укладено договір поруки DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року (а. с. 16 та на звороті, 50 та на звороті). Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом на 27 квітня 2021 року, за відповідачкою ОСОБА_1 перед позивачем утворилася заборгованість у сумі 3138,13 доларів США, яка складається з 3 % річних від простроченої суми заборгованості, що за курсом НБУ від 27 квітня 2021 року становить 87396 гривень 92 копійки (а. с. 6, 40).

Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Приписами ч. 2 ст. 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 скористалася наданим кредитом, проте зобов`язання належним чином за Кредитним договором № DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року не виконала, в результаті чого виникла заборгованість.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2014 року у цивільній справі № 204/165/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року, у розмірі 136070 гривень 42 копійки, з яких: 114901 гривня 48 копійок заборгованість за кредитом, 2746 гривень 24 копійки заборгованість по процентам за користування кредитом, 18422 гривні 70 копійок пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання. Крім того, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» судовий збір за подачу позову до суду у розмірі 1360 гривень 70 копійок (а. с. 4-5, 38-39). Вказане рішення суду набрало законної сили 08 липня 2014 року.

Звертаючись з вказаним позовом до суду позивач в обґрунтування своїх вимог посилався на норми статті 625 ЦК України та просив стягнути солідарно з відповідачів три відсотки річних від простроченої суми за кредитним договором DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року у розмірі 3138,13 доларів США, посилаючись при цьому на те, що на даний час рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2014 року по справі № 204/165/14-ц не виконано, а прострочена сума заборгованості становить 14369,81 доларів США.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

При цьому, передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. При цьому, розрахунок 3 % річних здійснюється з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16.

Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Однак, позивачем не надано суду жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2014 року по справі № 204/165/14-ц на теперішній час відповідачкою ОСОБА_1 не виконано та заборгованість за кредитним договором DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року в повному обсязі не погашена.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Приписами ч. 1 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відсутність належних, допустимих та достатніх доказів того, що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2014 року по справі № 204/165/14-ц на теперішній час відповідачкою ОСОБА_1 не виконано та заборгованість за кредитним договором DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року нею в повному обсязі не погашена, виключає можливість застосування судом до відповідачів відповідальності за порушення строків виконання грошового зобов`язання, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, щодо стягнення з них 3-х % річних, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь-яких достатніх підстав вважати, що відповідачка ОСОБА_1 на теперішній час не виконала рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2014 року по справі № 204/165/14-ц та не погасила заборгованість за кредитним договором № DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року, що давало б суду підстави притягнути відповідачів до передбаченої статтею 625 ЦК України відповідальності за порушення строків виконання грошового зобов`язання, під час розгляду даної справи судом не встановлено, оскільки в матеріалах справи такі докази відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У частині 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках.

При цьому, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, про що зазначено у частині 7 статті 81 ЦПК України.

Оскільки під час розгляду справи не доведено факту невиконання ОСОБА_1 рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2014 року по справі № 204/165/14-ц та факту наявності на теперішній час у останньої заборгованості перед позивачем, то у суду відсутні будь-які підстави вважати, що АТ «КБ «Приватбанк» має право вимагати стягнення з відповідачів на його користь трьох відсотків річних на суму боргу за кредитним договором DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року у розмірі 3138,13 доларів США.

З огляду на викладене, суд доходить до переконливого висновку, що заявлені АТ «КБ «Приватбанк» позовні вимоги про стягнення з відповідачів 3% річних є недоведеними.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Оскільки відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно було порушено право позивача.

З огляду на наведене можна дійти висновку, що обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права є наявність достовірних даних про те, що право особи порушено, не визнане або оспорене іншою особою.

Однак, на теперішній час судом не встановлено порушення ОСОБА_1 прав позивача АТ «КБ «Приватбанк».

При цьому, судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси осіб, при доведеності того, що відповідач порушив ці права.

З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачем не надано суду жодних належних, допустимих та достатніх доказів того, що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2014 року по справі № 204/165/14-ц на теперішній час відповідачкою ОСОБА_1 не виконано та заборгованість за кредитним договором не погашена, суд доходить до переконливого висновку, що позовні вимоги АТ «КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , трьох відсотків річних на суму боргу за кредитним договором DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року, за період часу з 16 січня 2014 року (після подачі позовної заяви) по 27 квітня 2021 року, у розмірі 3138,13 доларів США, що за курсом НБУ від 27 квітня 2021 року становить 87396 гривень 92 копійки, задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що позивач є юридичною особою банківською установою, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, що вказує на обізнаність позивача із нормами процесуального права, які регламентують принцип цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, враховуючи те, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд та знає про те, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій, зважаючи на те, що належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано, суд доходить переконливого висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд визнає, що наданими до суду доказами позивач не довів підстав для задоволення заявлених ним вимог про стягнення із відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , трьох відсотків річних на суму боргу за кредитним договором DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року, через що підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 280-289, 354-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення заборгованості залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, які не були присутніми у судовому засіданні.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, які не були присутніми у судовому засіданні, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Заочне рішення може бути переглянуте Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача протягом двадцяти днів зо дня отримання ним копії рішення.

Суддя А.І. Приваліхіна