Справа 556/2616/21
Номер провадження 2/556/15/2022

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.06.2022 року. Володимирецький районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Котик Л.О.,

при секретарі - Соловей Г.С.,

за участю позивачки - ОСОБА_1

представника позивача адвоката Кругліцької В.М.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Бойчук О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Володимирець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 20.10.2005 між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Володимирецького районного управління юстиції в Рівненській області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №70. За час перебування у шлюбі сторони збудували житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , який побудований на земельній ділянці, площею 0,1200 га., цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯЗ №007839 від 12.02.2009.

Крім того, за рахунок спільних грошових коштів, подружжя придбало легковий автомобіль, марки «OPEL ASTRA» 2007 року, попередній номерний знак НОМЕР_1 , який в подальшому, в 2018 році, відповідач, без її згоди, продав, та автомобіль, марки «OPEL Insignia» 2010 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 .

Вище вказане майно ОСОБА_1 просить визнати спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку; 1/2 земельної ділянки, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; Ѕ частину автомобіля, марки «OPEL ASTRA» 2007 року, попередній номерний знак НОМЕР_1 та Ѕ частину автомобіля, марки «OPEL Insignia» 2010 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 . Стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію - половину ринкової вартості легкового автомобіля, марки «OPEL ASTRA» 2007 року, попередній номерний знак НОМЕР_1 в сумі 2790 доларів США. Вирішити питання сплати судового збору та судових витрат.

Вказаний позов надійшов до суду 23 грудня 2021 року.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 18 січня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

10.02.2022 від представника відповідача адвоката Бойчук О.П. надійшов відзив на позовну заяву, де просять позов ОСОБА_1 задовольнити частково. Визнати спільною сумісною власністю подружжя садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за позивачкою право власності на Ѕ частину даного будинку. В решті позовних вимог відмовити за безпідставністю. Право власності на спірну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 12.02.2009 року. (Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯЗ №007839). В той же час позивачка просить визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки, виданої державним актом на право власності на земельну ділянку, серії ЯЛ №277735 від 18.04.2011. Що стосується транспортного засобу автомобіля, марки «OPEL ASTRA» 2007 року, попередній номерний знак НОМЕР_1 , який перебував у власності подружжя, і який у жовтні 2018 року в інтересах сім`ї був проданий батьку відповідача за 5000 доларів США, а в подальшому вказана грошова сума була витрачена на потреби родини - завершення ремонтних робіт у житловому будинку. Зважаючи на викладене, позовні вимоги є надуманими та такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно довідки, виданої територіальним сервісним центром №5644, автомобіль, марки «OPEL Insignia» 2010 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 ., відповідачем не придбавався.

В судовому засіданні позивачка і її представник підтримали заявлені вимоги і надали пояснення в межах пред`явленого позову.

Відповідач і його представник позовні вимоги визнали частково, не заперечують щодо поділу житлового будинку, решта вимог вважають безпідставними з причин, зазначених у відзиві на позов.

Земельна ділянка набута під час шлюбу внаслідок приватизації і є особистою приватною власністю ОСОБА_2 . Автомобіль, марки «OPEL ASTRA» 2007 року, попередній номерний знак НОМЕР_1 , що перебував у власності подружжя, за взаємною згодою, у жовтні 2018 року був проданий за 5000 доларів США батьку відповідача. Гроші витратили на потреби сім`ї проводили оздоблення фасаду будинку, дав 800 доларів США сину позивачки (від першого шлюбу) на купівлю автомобіля.

Автомобіль, марки «OPEL Insignia» 2010 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 ніколи не був у його власності. По дорученню купив даний автомобіль на батька ОСОБА_3 .

Дані факти підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення із наступних підстав:

Як встановлено судом, 20 жовтня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Володимирецького районного управління юстиції Рівненської області в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №70.

Згідно рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 18 січня 2022 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

За час спільного проживання сторони збудували житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстровано на ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, серії САМ №074144 від 25 квітня 2014 року, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №20991814 від 25.04.2014, технічним паспортом на садибний (індивідуальни) житловий будинок від 12 лютого 2014 року. Даний факт сторонами не оспорюється.

Вказаний житловий будинок побудований на земельній ділянці: кадастровий номер 56 208 551 00:01:026:0099, площею 0,1200 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯЗ №007839, виданого 12.02.2009 на ім`я ОСОБА_2 .

Як зазначено в ч.1 ч.2 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Згідно ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої у разі, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

А як зазначено в ч.1 ст.62 СК України, об`єктом спільної сумісної власності подружжя є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вказаними правовими нормами встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу, яка може бути спростована. Так, один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 гривня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

При цьому стороною відповідача позовні вимоги в частині визнання спільною сумісною власностю подружжя житлового будинку та визнання за позивачкою право власності на Ѕ частини даного садибного (індивідуального) житлового будинку визнано, про що представником відповідача зазначено у відзиві на позовну заяву.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.3 ст. 12, ч.1, ч.5, ч.6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що спірний житловий будинок є спільним майном подружжя, що набуте за час шлюбу, виходячи з фактичних обставин справи та наданих сторонами доказів і підлягає поділу.

Що стосується земельної ділянки, яку отримав відповідач в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, судом встановлено наступне.

ОСОБА_2 на підставі рішення Володимирецької селищної ради Рівненської області №674 від 31 липня 2008 року надано у власність, шляхом приватизації, земельну ділянку кадастровий номер 56 208 551 00:01:026:0099, площею 0,1200 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що стверджується Державним актом на право вланості на земельну ділянку, серії ЯЗ №007839, виданого 12.02.2009, Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-021 від 09.11.2021.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини п`ятої статті 61 СК України у редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» , який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» , який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено.

Отже, з урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, земельна ділянка набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок із застосування норм Закону України Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі №1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі №753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі №409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18).

Беручи до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, суд згідно усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

А тому, враховуючи вище викладене, суд вважає, що спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача та не підлягає поділу.

Крім того, як встановлено судом, спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 побудований на земельній ділянці: кадастровий номер 56 208 551 00:01:026:0099, площею 0,12 га, Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯЗ №007839, виданий ОСОБА_2 12.02.2009. Позивачка ж просить визнати спільною сумісною власністю подружжя та визнати право власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0.12 га, згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯЛ «277735 від 18.04.2011.

Що стосується позовних вимог про визнання спільною сумісною власностю, поділ транспортних засобів та стягнення грошової компенсації за автомобіль, марки «OPEL ASTRA» 2007 року випуску, попередній номерний знак НОМЕР_1 , суд констатує наступне:

Так судом встановлено, і це не заперечували сторони в судовому засіданні, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у період шлюбу придбали автомобіль, марки«OPEL ASTRA» 2007 року випуску, попередній номерний знак НОМЕР_1 . Даний автомобіль перебував у їх власності до 26 жовтня 2018 року.

Відповідно до відповіді на запит №31/17/5644-2022 122 від 03 лютого 2022 року, наданого ОСОБА_2 , згідно наявних баз даних ТСЦ 5644 РСЦ ГСЦ МВС України в Рівненській області, 25.12.2007 року на ім`я ОСОБА_2 зареєстрований транспортний засіб, марки«OPEL ASTRA» 2007 року, який 26.10.2018 переєстрований на іншу фізичну особу, що засвідчено в базі даних «НАІС».

Як зазначено у відповіді на запит №31/17/5644-2022 121 від 03 лютого 2022 року, наданого ОСОБА_6 , згідно наявних баз даних ТСЦ 5644 РСЦ ГСЦ МВС України в Рівненській області, 26.10.2018 за ОСОБА_6 зареєстровано транспортний засіб, марки«OPEL ASTRA» 2007 року та 21.11.2019 зареєстрований транспортний засіб, марки«OPEL Insignia» 2010 року випуску.

Згідно пояснень відповідача, що й підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , продаж автомобіля, марки «OPEL ASTRA» 2007 року випуску, батьку відповідача проводився за згодою ОСОБА_1 , кошти, отримані за продаж автомобіля витрачені на потреби сім`ї, зокрема на облаштування фасадних робіт будинку, на купівлю транпортного засобу сину позивачки (від першого шлюбу). Позивачкою, в судовому засіданні, дані пояснення не заперечувалися і не спростовувалися.

Як зазначено вч.1, ч.2 ст. 71 СК України, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 299/2490/16-ц.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60 , 69 СК України , частина третя статті 368 ЦК України ), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Згідно роз`яснень, що містяться в п. 30 даної Постанови, у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У судовому засіданні встановлено, що автомобіль, марки «OPEL ASTRA» 2007 року, попередній номерний знак НОМЕР_1 було придбано і відчужено подружжям у період перебування у шлюбі. Позивачкою в судовому засіданні підтверджено, що шлюбні відносини припинені після розірвання шлюбу, тобто в 2022 році.

Належних та допустимих доказів з приводу того, що спірний автомобіль було продано відповідачем без згоди позивача та, що відповідач діяв не в інтересах сім`ї суду надано не було, тому поділу даний автомобіль не підлягає. Окрім того, позивачкою не заперечувалося, що за придбанні кошти вони проводили фасадні роботи житлового будинку, купувався автомобіль для її сина, їздили на відпочинок, тощо.

Свідок ОСОБА_3 також ствердив в судовому засіданні, що він придбав у сина відповідача ОСОБА_2 у 2018 році автомобіль,марки «OPEL ASTRA» 2007 року, попередній номерний знак НОМЕР_1 за 5000 доларів США. Гроші син з невісткою використали для сім`ї, зокрема проведення фасадних робіт будинку. Автомобіль, марки «OPEL Insignia» 2010 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_2 купив по довіреності для нього - ОСОБА_3 , даний транспортний засіб ніколи не був у власності відповідача.

Існує презумпція правомірності правочину.

Згідно ч.2 ст.65 СК України, при укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Як встановлено в судовому засіданні, позивачка знала про продаж майна - автомобіля, марки «OPEL ASTRA» 2007 року, попередній номерний знак НОМЕР_1 , батьку відповідача, не зверталась з позовом про його оспорювання.

Як зазначено в ч.4 ст.65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім"ї, створює обов"язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім"ї.

Судом встановлено і даний факт не спростований позивачкою, що кошти від відчуження автомобіля, марки «OPEL ASTRA» 2007 року, попередній номерний знак НОМЕР_1 , використані в інтересах сім"ї, а саме на облаштування спільно побудованого будинку. Таким чином, автомобіль, марки «OPEL ASTRA» 2007 року, попередній номерний знак НОМЕР_1 , законно відчужений, вибув з власності подружжя до розірвання їх шлюбу, (позивачка в судовому засідання підтвердила, що шлюбні та сімейні відносини припинені після розірвання шлюбу), з відома позивачки, кошти від його продажу використано в інтересах сім"ї, і підстав для його поділу суд не вбачає.

Крім того, спірний автомобіль, марки «OPEL ASTRA» 2007 року, попередній номерний знак НОМЕР_1 , переоформлено в територіальному сервісному центрі і згода іншого подружжя на це, не потрібна.

Окрім того, позивачкою заявлена вимога про стягнення з ОСОБА_2 на її користь компенсації - половину ринкової вартості легкового автомобіля, марки «OPEL ASTRA» 2007 року, попередній номерний знак НОМЕР_1 в сумі 2790 доларів США.

Разом з тим, позивачка, заявивши вимогу про стягнення 1/2 частини вартості вищевказаного автомобіля як неподільної речі, не заявила вимоги про припинення права спільної сумісної власності та вимог про визнання права власності за одним з подружжя (відповідачем) на цей автомобіль.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 299/2490/16-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі суди мають застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Таким чином, в порушення вимог ч. 5 ст. 71 СК України суду не надано доказів згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, у зв`язку з чим вимоги позивача в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 грошової компенсації своєї частини майна у розмірі половини ринкової вартості автомобіля марки «OPEL ASTRA» 2007 року, попередній номерний знак НОМЕР_1 - в сумі 2790 доларів США, не підлягають до задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги, що стосується автомобіля, марки «OPEL ASTRA» 2007 року, попередній номерний знак НОМЕР_1 , оскільки позивачка не просила про припинення такого права спільної сумісної власності та визнання за відповідачем права власності на вказаний автомобіль. Окрім того автомобіль, марки «OPEL ASTRA» 2007 року, попередній номерний знак НОМЕР_1 , був відчужений у період перебування сторін у шлюбі та ведення ними спільного господарства, грошові кошти виручені від його продажу витрачено в інтересах сім`ї, і позивачем протилежного не доведено.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.

Що стосується автомобіля, марки«OPEL Insignia» 2010 року випуску, то даний автомобіль ніколи не перебував у власності подружжя - ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , а тому не може бути їх спільною сумісною власністю, і не підлягає поділу. Даний факт стверджується довідкою №31/17/5644-2022 122 від 03 лютого 2022 року, виданоготериторіальним сервісним центром №5644, показами вище згаданихсвідків.

Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення .

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги адвокат не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу .

У даній справі, судом встановлено, що на підтвердження понесених відповідачами витрат на правничу допомогу представником належних доказів не надано.

За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку, що підстав стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57, 60-62, 65, 70, 105, 110,112 СК України, ст.ст. 368,377 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 4,6,8,10-13, 17-18, 141, 259, 263-265, 274-275, 279, 430 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 садибний (індивідуальний) житловий будинок, що за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 77,6 кв.м., житловою площею 55 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право влсності на Ѕ частину садибного (індивідуального) житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 77,6 кв.м., житловою площею 55 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на Ѕ частину садибного (індивідуального) житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 77,6 кв.м., житловою площею 55 кв.м.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подачі апеляційної скарги через Володимирецький районний суд Рівненської області.

Згідно п.15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення проголошено 16 червня 2022 року.

Суддя: Котик Л.О.

Учасники процесу:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителька АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 24 жовтня 2006 року Володимирецьким РВ УМВС України в Рівненській області;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4