Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2022 року Новогродівський міський суд Донецької області

в складі: головуючого судді Грідяєвої М.В.

при секретарі Пригоді О.В.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Новогродівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , згідно уточненої позовної заяви, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, вказуючи на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 31.10.2013 року. У грудні 2017 року його донька уклала шлюб з ОСОБА_3 та з його дозволу вони стали проживати у вказаній квартирі та повинні були наглядати за квартирою, сплачувати комунальні послуги. На протязі 2020-2021 років ОСОБА_3 став вести антигромадський спосіб життя, почав влаштовувати сварки та навіть бійки, псує майно, здійснює психічний та фізичний вплив на доньку та малолітню дитину, сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , застосовував у присутності дитини фізичну силу над його донькою, що було зафіксовано працівниками поліції при складанні протоколів на відповідача про насильство в сім`ї та винесенням приписів про заборону наближатися до доньки від 03.08.2021 року та 09.08.2021 року. Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 26.08.2021 року шлюб між його донькою та ОСОБА_3 розірваний. Крім того, в утриманні квартири, оплаті комунальних послуг, відповідач участі не приймає, внаслідок чого виникла заборгованість з їх оплати, що є порушенням його права власності. ОСОБА_3 розграбував квартиру, привівши її в непридатну для проживання (зрізав систему опалення, демонтував та продав котел опалення та інше) та виїхав з квартири зі своїми речами на інше місце проживання. Після того, як відповідач заявив, що він вибув з квартири на інше місце проживання, він прийняв квартиру, яка потребує суттєвого ремонту, в квартирі повністю відсутні речі відповідача, він перестав бути членом сім`ї наймача квартири, та втратив право користування квартирою. ОСОБА_3 в добровільному порядку вибув з належної йому на праві приватної власності квартири, в квартирі відсутні його речі, у добровільному порядку відповідач відмовляється знятися з реєстрації, він повинен сплачувати комунальні послуги і за відповідача, який фактично там не проживає, що порушує його право власності. Посилається на ст.319 ЦК України, ст.ст.107, 116 ЖК України. Просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 з моменту його вибуття з квартири.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, пояснив, що відповідач колишній чоловік його доньки, з його дозволу, вони разом з онуком мешкали та були зареєстровані в квартирі, яка належить йому на праві власності. В зв`язку з поведінкою відповідача, донька вимушена була переїхати мешкати разом з онуком до нього з дружиною. Відповідач залишився мешкати в квартирі, шлюб між донькою та відповідачем розіраний судом, добровільно звільнити квартиру відмовлявся, за час розгляду справи в суді відповідач звільнив квартиру, виїхавши з неї, а знятися з реєстрації мешкання квартири відмовляється, з квартири виніс майже всі побутові предмети, привів квартиру у непридатний стан для проживання в ній. Після рішення суду він планую зробити в квартирі ремонт, для подальшого проживання в ній доньки з онуком. Просить позов задовольнити.

Представник позивача позов підтримав, просить його задовольнити, вказавши, що відповідач не є членом родини власника житла, добровільно знятися з реєстрації місця мешкання квартири відмовляється, в зв`язку з чим підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно письмової заяви просить розглянути справу без його участі, на розсуд суду. В попередньому судовому засіданні, пояснив, що він разом з дружиною та сином мешкав та був зареєстрований в квартирі позивача, він своїми руками робив в квартирі ремонт, бажав зберегти родину, він виїхав з квартири на інше місце мешкання в жовтні 2021 року. Знятися з реєстрації місця мешкання спірної квартири не має можливості, оскільки не має іншого місця мешкання за яким може зареєструватися. Місце проживання в теперішній час суду не повідомив.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.08.2021 року та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.10.2013 року, ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 .

Згідно довідок АОСББ «Веста» м.Новогродівка від 04.07.2021 року та 20.01.2021 року, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 , 2018 року народження та чоловік ОСОБА_3 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у квартирі не мешкають, фактичне місце проживання з 03.07.2021 року за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно паспорту громадянина України та довідки відділу з питань надання адміністративних послуг Новогродівської міської ради від 29.09.2021 року, зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 АДРЕСА_4 з 14.12.2018 року.

Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 26.08.2021 року, зареєстрований 15.12.2017 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано.

Згідно копії термінових заборонних приписів стосовно кривдника від 03.08.2021 року та від 09.08.2021 року, ОСОБА_3 у зв`язку із скоєним домашнім насильством заборонено у період з 13 год. 00 хвл. 03.08.2021 року до 13 год. 00 хвл. 08.08.2021 року та з 20 год. 00 хвл. 09.08.2021 року до 20 год. 00 хвл. 14.08.2021 року, контактувати з постраждалою особою ОСОБА_5 .

Згідно акту звірки ОСББ «Жасмин» за адресою: АДРЕСА_4 існує заборгованість зі сплати членських внесків станом на 31.08.2021 року у розмірі 114,64 грн.

Згідно довідки КП «Комунтех» м.Новогродівка від 12.08.2021 року, за адресою: АДРЕСА_4 , особовий рахунок НОМЕР_1 , плата за вивіз сміття нараховується на трьох осіб, заборгованість за вивіз сміття становить 440 грн.

Згідно витягу з ЄРДР від 18.10.2021 року, внесено відомості про кримінальне правопорушення та зареєстровано кримінальне провадження № 0000562 за ч.1 ст. 185 КК України, за заявою потерпілого ОСОБА_1 щодо скоєння ОСОБА_3 крадіжки в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно копії матеріалу ЄО № 6047 від 03.07.2021 року, 03.07.2021 року о 19 год. 22 хвл. до ЧЧ відділу поліції № 3 Покровського РУП ГУНП в Донецькій області надійшло повідомлення від ОСОБА_7 , про те, що відбувається конфлікт з зятем через доньку. Як пояснив ОСОБА_3 , 03.07.2021 року приблизно о 17 год. 00 хвл., він прийшов до тещі ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_5 для того, щоб побачити дружину ОСОБА_5 та сина ОСОБА_6 . Останній неодноразово стукав у двері, але двері ніхто не відчиняв, після чого ОСОБА_3 пішов. В даному випадку ознак кримінального та адміністративного правопорушення не вбачається. З ОСОБА_3 проведено профілактичну бесіду щодо недопущення вчинення домашнього насильства.

Згідно копії матеріалу ЄО № 9526 від 07.10.2021 року, 07.10.2021 року о 14 год. 47 хвл. до ЧЧ відділу поліції № 3 Покровського РУП ГУНП в Донецькій області надійшло повідомлення від ОСОБА_5 , яка мешкає: АДРЕСА_6 , про те, що виникла сварка з чоловіком. Звернення було зареєстровано за № 9526 від 07.10.2021 року, 07.10.2021 року ОСОБА_5 звернулась до відділу поліції з письмовою заявою про припинення будь-якого розгляду матеріалу за її зверненням. В даному випадку ознак кримінального та адміністративного правопорушення не вбачається.

Судом встановлено, позивачу ОСОБА_1 згідно договору дарування від 31.10.2013 року на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . З адресою квартири 14.12.2018 року позивач зареєстрував місце мешкання відповідача ОСОБА_3 , як члена його сім`ї, чоловіка своєї доньки ОСОБА_5 , які уклали шлюбу 15.15.2017 року. Рішенням суду від 26.08.2021 року шлюб між Жилінковими розірваний. Відповідач ОСОБА_3 з жовтня 2021 року в спірній квартирі не мешкає, добровільно переїхав із спірної квартири на іншу адресу, що підтвердили в судовому засіданні як позивач так і відповідач, спільне господарства колишнє подружжя не ведуть, комунальні платежі ОСОБА_8 не сплачує, мешкає в іншому житлі. В спірній квартирі зареєстрована та мешкає донька позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 та онук ОСОБА_6 , 2018 року народження.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява N 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява N 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява N 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява N 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява N 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява N 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява N 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява N 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява N 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява N 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах права ОСОБА_1 як власника квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У даному випадку спір виник між власником житла, який є одночасно і його користувачем, та користувачем цього житла з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу між донькою власника житла та користувачем житла та власником житла.

Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) N 18/183-97 та N 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) N 1-7/2012 зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності:право користування (сервітут);інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, член сім`ї власника і член його сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 353/1096/16-ц (провадження N 14-181цс18).

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Разом із тим, встановивши, що права позивача порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і його права, як власника житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача, в зв`язку з чим відповідач як колишній член її сім`ї втратив право на користування житлом, оскільки він вже не є членом сім`ї власника житла.

Таким чином, у справі, дійсно, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України.

Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житла може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Вказаний правовий висновок викладений в Постанові ВС від 13.10.2020 року справа №447/455/17.

Суд враховує, що ОСОБА_3 з часу розірвання шлюбу, не відноситься до членів сім`ї ОСОБА_1 , донька позивача та відповідач в спірному житлі сумісне не мешкають, реєстрацію в спірному житлі доньки позивача ОСОБА_5 та онука ОСОБА_6 , що робить неможливим спільне мешкання з сторонньою особою, мешкання ОСОБА_3 в житловому приміщенні за іншою адресою, без доведення суду на яких підставах (оренда, найм), не проживання ОСОБА_3 в спірній квартирі з жовтня 2021 року, яка належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 та приходить до висновку інтереси ОСОБА_1 , як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї ОСОБА_3 у якого припинилися првові підстави користування чужим майном, з метою захисту права власності ОСОБА_1 та права на вільне розпорядження своїм майном, суд вважає ОСОБА_3 підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст.41,47 Конституції України, ст.ст.9, 317, 319, 321, 383, 391, 401-402, 405, 406 ЦК України, ст.3 СК України, ст.ст.150, 156,162 ЖК України, ст.ст.12, 89, 263, 265, 268, 354 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням - задовольнити.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повна частина рішення виготовлена 14.02.2022 року.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя: