Постанова

Іменем України

24 червня 2022 року

м. Київ

справа № 405/3276/20

провадження № 61-1881св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління Національної поліції України в Кіровоградській області, Кіровоградська обласна прокуратура, Державна казначейська служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 вересня 2020 року у складі судді Шевченко І. М. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 12 січня 2021 року у складі колегії суддів Чельник О. І., Єгорової С. М., Черненка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Кіровоградській області (далі - ГУ НП в Кіровоградській області), Кіровоградської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів слідства, прокуратури і суду.

Позов мотивував тим, що 29 вересня 2015 року слідчий Кіровоградського районного відділення поліції Кіровоградського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області (далі - ГУ НП в Кіровоградській області) вніс відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001319 про те, що він, нібито, заподіяв сусіду тілесні ушкодження.

Позивач зазначив, що 06 жовтня 2015 року до нього приїхали два працівники міліції із райвідділу та повідомили, що сусід подав заяву про те, що він побив сусіда і зламав йому ногу, а тому потрібно поїхати до райвідділу. Позивач сусіда не бив, а навпаки сусід його побив, у зв`язку з чим він звертався до лікарні, де у нього прийняли заяву.

Працівники міліції примусили його сісти у автомобіль і у дорозі здійснювали на нього психологічний тиск та вимагали, щоб він зізнався у нанесенні тілесних ушкоджень сусіду.

Пізніше позивач знов приїхав у відділення поліції і слідчий повіз його до психіатричної лікарні в с. Нове.

Позивач не розумів, що відбувається, йому стало зле й він зателефонував дружині та сину.

Працівникам поліції сказав, що поки не приїде син, нікуди не піде. Спочатку працівник поліції погрожував йому, а потім відвіз назад до райвідділу, де прокурорне врахував пояснень позивача щодо неправомірних дій працівників поліції, та повідомив, щоб з місця проживання не виїжджав без дозволу слідчого, тим самим обмежуючи його конституційні права, як громадянина України.

У травні 2016 року слідчий Кіровоградського районного відділення поліції Кіровоградського відділу поліції ГУ НП в Кіровоградській області повідомив позивачу про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КК України, яка була погоджена прокурором Кіровоградської місцевої прокуратури.

Надалі обвинувальний акт, затверджений прокурором у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001319 від 29 вересня 2015 року, направлено до Кіровоградського районного суду Кіровоградської області.

Вироком від 10 жовтня 2016 року Кіровоградський районний суд Кіровоградської області визнав позивача винним за частиною першою статті 122 КК України і призначив покарання у вигляді позбавлення волі строком на два роки. На підставі статей 75, 76 КК України звільнив від відбування покарання з випробуванням та поклав обов`язки, які обмежують права позивача.

Ухвалою від 01 червня 2017 року Апеляційний суд Кіровоградської області апеляційну скаргу адвоката Іващенка О. П. в інтересах обвинуваченого ОСОБА_1 задовольнив, вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 жовтня 2016 року скасував.

Кримінальне провадження за частиною першою статті 122 КК України на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України закрив за недоведеністю.

Позивач зазначав, що звертався із скаргою до Кіровоградської обласної прокуратури на дії та бездіяльність працівників поліції та прокуратури, але жодних заходів прокуратура області з припинення протиправних дій з боку правоохоронних органів не вжила, а навпаки позивача вважали злочинцем та підтримували обвинувачення у апеляційному суді.

Позивач є людиною похилого віку, пенсіонер, має майже 79 років, пережив Велику Вітчизняну Війну, голодомор після війни, все життя працював, через що має проблеми зі здоров`ям.

Після зазначених події зазнав значної моральної шкоди, яка виразилася у емоційних та душевних стражданнях, хвилюваннях, яких зазнав у зв`язку з неправомірними та протиправними діями працівників міліції (поліції), прокуратури, суду.

Невиконання правоохоронними органами своїх функціональних обов`язків та недотримання його конституційних прав нанесло психологічну травму, що проявляється у втраті довіри до правової системи.

Психологічна травма також була наслідком втрати соціальних зв`язків із знайомими, сусідами.

На фоні емоційних та психологічних страждань та їх наслідків на цей час має нестабільний стан здоров`я, на відновлення якого потрібно довгий час і значні кошти, а також невизначеність, якими будуть наслідки для здоров`я.

Розмір моральної шкоди складає 100 000,00 грн.

Також позивачу завдано майнову (матеріальну) шкоду у розмірі 29 000,00 грн, у тому числі: 14 000,00 грн сплачених відповідно до договору про надання правової допомоги від 04 травня 2016 року за юридичні послуги у кримінальному провадженню під час досудового розслідування та у судах та 15 000,00 грн, сплачених адвокату Іващенку О. П. відповідно до договору про надання правової допомоги від 23 травня 2020 року за юридичні послуги у цій цивільній справі.

Просив суд стягнути за рахунок державного бюджету на його користь завдану йому майнову (матеріальну) шкоду в розмірі 29 000,00 грн та в рахунок відшкодування частини моральної (немайнової) шкоди 100 000,00 грн.

Короткий змістрішення суду першої інстанції

Рішенням від 21 вересня 2020 року Ленінський районний суд м. Кіровограда позов задовольнив частково.

Стягнув на користь ОСОБА_1 із Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через ДКСУ 65 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

У решті вимог відмовив.

Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що виходячи з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

У частині відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою від 12 січня 2021 року Кропивницький апеляційний суд апеляційну скаргу Іващенка О. П. , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишив без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Постанову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що права позивача протягом понад як дванадцять місяців були обмежені, порушені були його нормальні життєві зв`язки внаслідок протиправного притягнення до кримінальної відповідальності, тому визначений судом розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості.

Також правильним є висновок суду першої інстанції про те, що надані позивачем розрахунки та квитанції від 04 травня 2016 року № 01/16та від 08 травня 2017 року № 01/17 на загальну суму 14 000,00 грн, та від 23 травня 2020 року № 04/20 на суму 15 000,00 грн, на підтвердження оплати правової допомоги не є належним чином оформленими платіжними документами, які могли б свідчити про реальність оплати відповідних послуг, оскільки завірені самим же адвокатом.

Стягнення коштів у розмірі 15 000,00 грн заявлено позивачем не як за надання професійної правничої допомоги у цій цивільній справі, а як майнова (матеріальна) шкода, завдана позивачеві незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, що унеможливило вирішення судом питання про стягнення з відповідачів понесених позивачем судових витрат у справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2021 року до Верховного Суду, ГУ НП в Кіровоградській області, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення про відмову у позові повністю.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою від 29 березня 2021 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу.

У квітні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження ГУ НП в Кіровоградській області зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди у подібних правовідносинах, викладеного у постановіВеликої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18).

Касаційну скаргу мотивувало тим, що суди попередніх інстанцій не встановили наявності трьох елементів складу правопорушення, оскільки не доведено неправомірності поведінки службових осіб, наявність збитків не підтверджено належними та допустимими доказами а також не встановлено причинного зв`язку між протиправною поведінкою службових осіб і збитками.

У травні 2021 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_1 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди установили, що 29 вересня 2015 року Кіровоградським районним відділенням поліції Кіровоградського відділу поліції ГУ НП в Кіровоградській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001319 за частиною першою статті 122 КК України за заявою ОСОБА_3 про нанесення йому тілесних ушкоджень металевою частиною лопати в область правої ноги ОСОБА_1 , в результаті чого у ОСОБА_3 утворились тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому правої ноги гомілкової частини (а. с. 14).

У травні 2016 року слідчим Кіровоградського районного відділення поліції Кіровоградського відділу поліції ГУ НП в Кіровоградській області Павліченком К. Ю. повідомлено про підозру ОСОБА_1 за частиною першою статті 122 КК України (а. с. 15).

Прокурор Кіровоградської місцевої прокуратури 30 травня 2016 року затвердив обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_1 за частиною першою статті 122 КК України, який скеровано до суду (а. с. 16).

Вироком від 10 жовтня 2016 року Кіровоградський районний суд Кіровоградської області ОСОБА_1 визнав винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 122 КК України та призначив покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, на підставі статті 75 КК України звільнив від відбування покарання з випробувальним терміном 2 роки (а. с. 20-21).

Ухвалою від 01 червня 2017 року Апеляційний суд Кіровоградської області кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України за невстановленістю достатності доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримати закрив (а. с. 22-26).

У касаційному порядку зазначене судове рішення не оскаржено.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Межі розгляду справи судом

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що права позивача протягом понад як дванадцять місяців були обмежені, порушені були його нормальні життєві зв`язки внаслідок протиправного притягнення до кримінальної відповідальності, тому відшкодування моральної шкоди у розмірі 65 000,00 грн відповідає засадам розумності та справедливості.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України гарантоване право на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до вимог статей 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади (його посадовою або службовою особою) при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутності події кримінального правопорушення, відсутності у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно із статтею 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Частина п`ятою, шостою статті 4 Закону визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Факт заподіяння шкоди доводить позивач, який повинен в підтвердження своїх доводів про заподіяння йому моральної шкоди надати докази застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, здоров`я і відновлення стосунків з оточуючими людьми тощо.

Встановивши, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом12 місяців і 28 днів, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позивач довів його право на відшкодування завданої йому моральної шкоди, у зв`язку з постановленням щодо нього постанови про закриття кримінального провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку з невстановленістю достатності доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримати.

Суди попередніх інстанцій, врахувавши конкретні обставини справи, а саме те, що права позивача протягом понад як дванадцять місяців були обмежені, порушені були його нормальні життєві зв`язки внаслідок протиправного притягнення до кримінальної відповідальності, а також засади розумності, виваженості та справедливості, дійшов правильного висновку про стягнення на користь позивача 65 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що судові рішення у справі ухвалені без урахування висновку щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), оскільки висновки судів у справі, що переглядаються не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Касаційна скарга не містить посилань на постанови Верховного Суду, висновки в яких щодо не врахував апеляційний суд в цій справі.

Тому, враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскарженого судового рішення апеляційного суду. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не встановили наявності трьох елементів складу правопорушення, оскільки не доведено неправомірності поведінки службових осіб, наявність збитків не підтверджено належними та допустимими доказами а також не встановлено причинного зв`язку між протиправною поведінкою службових осіб і збитками, зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться за межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, пункт 47).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Наведене передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 вересня 2020 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 12 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк І. М. Фаловська