Провадження № 2/727/91/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2022 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Смотрицького В.Г.

при секретарі Орлецькій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівців порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Світвуд Україна», ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, -

Встановив:

ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до приватного підприємства «Світвуд Україна», ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про визнання договору недійсним посилаючись на те, що у провадженні Сторожинецького районного суду Чернівецької області перебуває справа №723/304/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Світвуд Україна» в особі директора Богачова Ю.В. про стягнення боргу за договором позики.

Їм стало відомо про те, що ПП «Світвуд Україна» штучно зменшує свої активи та відступило право вимоги ОСОБА_2 шляхом укладення договору відступлення права вимоги (цесії) від 28.04.2021 року. Вважають вказаний договір відступлення права вимоги (цесії) від 28.04.2021 року таким, що порушує їх майнові інтереси, як кредиторів і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника ПП «Світвуд Україна».

Вказували на те, що виходячи з наявних матеріалів справи №727/304/16-ц, дійсного змісту оспорюваної ПП «Світвуд Україна» розписки від 02.11.2012 року та підтвердженої висновком експерта достовірності вказаного документа можна встановити наявність між ними та ПП «Світвуд Україна» правовідносин за договором позики, що підтверджує їх право вимагати від ПП «Світвуд Україна» виконання боргового зобов`язання за розпискою від 02.11.2012 року.

ПП «Світвуд Україна» здійснює дії, які спрямовані на зменшення розміру свого майна. Зокрема, 28.04.2021 року ними було укладено договір відступлення права вимоги (цесії), згідно з яким ПП «Світвуд Україна» передало ОСОБА_2 грошові вимоги на суму 387 915,00 грн.

Пунктом 5 Договору від 28.04.2021 року визначено, що він є безоплатним.При укладенні договору від 28.04.2021року від імені ПП «Світвуд Україна» діяла директор ОСОБА_5 , а другою стороною договору був її чоловік ОСОБА_2 . На момент укладення договору позики, отримання грошових коштів та підписання розписки від 02.11.2012 року, від імені ПП «Світвуд Україна» діяв ОСОБА_2 .

Таким чином, ОСОБА_5 , при укладенні Договору від 28.04.2021 року, діючи від імені ПП «Світвуд Україна», безоплатно передала своєму чоловіку право вимоги на суму 387 915,00 грн. Водночас тим самим, як дружина вона безоплатно набула право спільної сумісної власності на вказану суму грошових коштів за вказаним договором про відступлення права вимоги від 28.04.2021 року.

ОСОБА_5 , діючи як директор ПП «Світвуд Україна», відступила право вимоги сама собі, як фізичній особі. Така обставина свідчить про те, що договір відступлення права вимоги (цесії) від 28.04.2021 року укладено директором Богачової О.О. не в інтересах ПП «Світвуд Україна», а з метою виведення активів підприємства через свого чоловіка.

Окрім цього, ОСОБА_5 , укладаючи спірний Договір від 28.04.2021 року, діяла як представник ПП «Світвуд Україна», тоді як згідно ч. 3 ст. 238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, установлених законом.

Також, діяльність ПП «Світвуд Україна» в стані припинення з 29 червня 2021 року, що свідчить про бажання керівництва ПП «Світвуд Україна» ухилитися від сплати боргів. Більше того, згідно вказаних даних з ЄДР, і ОСОБА_2 і ОСОБА_5 водночас вказані як особи, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи ПП «Світвуд Україна».

Тому вважають, що ПП «Світвуд Україна», яке відчужило майно на підставі безоплатного договору від 28.04.2021 року ОСОБА_2 під час розгляду судом справи про стягнення з підприємства заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки уклало оспорюваний договір про відступлення права вимоги, який порушує майнові інтереси кредиторів і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

А тому, просили визнати недійсним договір відступлення права вимоги (цесії) від 28 квітня 2021 року, укладений між Приватним підприємством «Світвуд Україна» та ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно з ч.1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01 листопада 2021 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачам строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження. Окрім того, відповідачам надано строк для подання відзиву на позовну заяву.

Представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_6 в судовому засіданні позов підтримала повністю та просила його задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві та у відповіді на відзив.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 в судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, подала через канцелярію суду заяву, в якій вказала, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ПП «Світвуд Україна», ОСОБА_2 підтримує та просила розглядати справу у її відсутності.

Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 28.04.2021 року між ПП «Світвуд Україна» в особі директора Богачової Ольги Олександрівни (цедент) з однієї сторони, і ОСОБА_2 (цесіонарій) з другої сторони, згідно ст.ст.512-519 ЦК України укладено договір про відступлення прав вимоги (цесії) (а.с.12).

У пункті 1. Договору сторони погодили, що цедент відступає цесіонарію, а цесіонарій набуває право вимоги належне цедентові і стає кредитором ОСОБА_3 , яка за змістом цього договору іменується боржником, за вимогою про стягнення безпідставно одержаних від ПП «Світвуд Україна» коштів у розмірі 387915,00 грн.

За цим договором цесіонарій набуває право вимагати від боржника належного виконання обов`язків виконання грошового зобов`язання по поверненню безпідставно одержаних від ПП «Світвуд Україна» коштів у загальному розмірі 387915,00 грн. (п. 2 Договору).

Право вимоги передається цедентом цесіонарієві на безоплатній основі, згідно з п.5 Договору.

Цедент зобов`язаний повідомити боржника про зміну кредитора у зобов`язанні. Таке повідомлення здійснюється шляхом передачі цедентом цесіонарію підписаної цедентом заяви на ім`я боржника з повідомлення в її змісті про зміну кредитора у зобов`язанні (п.7 Договору).

ОСОБА_5 з однієї сторони (цедент) та ОСОБА_2 є подружжям, вказану обставину представник відповідача визнала.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частини першої та другої ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно частини першої ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За положеннями ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , від імені яких діє представник, посилались на те, що договір про відступлення права вимоги від 28.04.2021 року укладено директором Богачовою О.О. не в інтересах ПП «Світвуд Україна», а з метою виведення активів підприємства через свого чоловіка ОСОБА_2 , з порушенням вимог ч.3 ст.238 ЦК України.

Згідно з ч.3 ст. 92 ЦК України, орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Частиною першою ст. 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ч.3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства та скріплюється печаткою.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти правочин в своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він є одночасно.

Відповідно до частини третьої ст. 203ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно частин першої, третьої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою і шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Суд також враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 ст. 3 ЦК України ) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 ст. 3 ЦК України ) та недопустимості зловживання правом (частина третя ст. 13 ЦК України).

При вирішенні питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Сукупність даних обставин свідчить про те, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Судом було встановлено, що у провадженні Сторожинецького районного суду Чернівецької області перебуває цивільна справа №723/304/16ц за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Світвуд Україна» в особі директора Богачова Ю.В. про стягнення боргу за договором позики, оформленим у вигляді розписки від 02.11.2012 року.

Із змісту дослідженої судом розписки від 02.11.2012 року (а.с. 93) вбачається, що станом на 02.11.2012 року ПП «Світвуд Україна» в особі директора Богачева Ю.В. і партнера Бен Ами ОСОБА_8 , для ведення бізнеса отримала від ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , громадян держави Ізраїль позичанням в розмірі 42270 доларів США. Вказану суму можуть отримати ОСОБА_10 , ОСОБА_9 або ОСОБА_3 . Дана сума одержана повністю, що засвідчується особистими підписами. Повернення коштів повинно відбутися не пізніше 28.02.2013 року з винагородою 2% за кожний місяць користування грішми. У розписці наявні підписи ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Постановою Великої Палати Верховного Суду України від 23.10.2019 року у справі №723/304/16 касаційну скаргу Приватного підприємства «Світвуд Україна» було задоволено частково. Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29.12.2016 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 28.12.2017 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 30.04.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті.

На час розгляду судом даної справи, розгляд цивільної справи №723/304/16ц не завершений, рішення у справі не ухвалено.

Представником відповідача у відзиві на позов вказано, що у позивачів відсутнє порушене суб`єктивне право чи майновий інтерес, оскільки саме звернення до суду з позовними вимогами про стягнення боргу та наявність відкритого провадження у цивільній справі № 723/304/16-ц Сторожинецького районного суду не свідчить про наявність порушеного права.

Проте, суд зауважує, що тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Окрім цього, постановою Чернівецького апеляційного суду від 14.04.2022 року у справі № 727/10329/21 зобов`язано приватне підприємство «Світвуд Україна» в особі голови ліквідаційної комісії Богачової О.О. включити до проміжного ліквідаційного балансу приватного підприємства «Світвуд Україна» кредиторські вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у розмірі 42 270 дол. США (що станом на 14.04.2022 року по курсу НБУ становить 1 236 604,62 грн) та 2% річних у розмірі 2 958,90 дол. США (що станом на 14.04.2022 року по курсу НБУ становить 86 562,23 грн).

Верховний Суд у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 310/4921/17 (провадження № 61-7016св19), дійшов висновку про те, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що, виходячи зі змісту частини першої ст.8Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Саме до таких правових висновків дійшов Верховний суді у постанові від 24.02.2021 року справа № 233/3516/18-ц.

Суд вважає, що позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_6 доведено право на позов, оскільки вимоги про стягнення коштів за розпискою від 02.11.2012 року у розмірі 42270 доларів США (що за офіційним курсом НБУ становить 1112969,1 грн.) та 2% річних у розмірі 2958,9 доларів США (що за офіційним курсом НБУ становить 77907,84 грн.) включені до проміжного ліквідаційного балансу приватного підприємства «Світвуд Україна».

Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2021 року у справі №908/794/19 (провадження 905/1646/17) зробив наступні висновки: У випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленням на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину.

Тому, у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованими на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.

Згідно з висновком об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 року у справі №638/2304/17 недійсність договору, як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

З огляду на вищенаведене, суд зауважує, що ПП «Світвуд Україна», яке відчужило право вимоги на підставі безоплатного Договору від 28.04.2021 року громадянину ОСОБА_2 під час розгляду судом справи про стягнення з даного підприємства заборгованості, діяло недобросовісно та зловживає правами, оскільки уклало оспорюваний договір про відступлення права вимоги, який порушує майнові інтереси кредиторів і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що необхідно визнати недійсним договір відступлення права вимоги (цесії) від 28 квітня 2021 року, укладений між Приватним підприємством «Світвуд Україна» та ОСОБА_2 , задовольнивши позовні вимоги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 6, 11, 13, 15, 16, 92, 202, 203, 207, 215, 237, 238, 626, 627 ЦК України, ст.ст.12, 13, 19, 76, 81, 89, 259, 263, 265, 268, 273, 274, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір відступлення права вимоги (цесії) від 28 квітня 2021 року, укладений між Приватним підприємством «Світвуд Україна» та ОСОБА_2 .

З повним рішенням суду особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитись 14 червня 2022 року.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 30 днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя: