Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/1087/21
Номер провадження2/711/602/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14червня 2022 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого - судді : Казидуб О.Г.

при секретарі : Зайцевій О.І.

представника позивача адвоката : Шаповал О.В.

представника відповідача адвоката : Тептюк М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності, користування та розпорядження майном, шляхом визнання такими, що втратили право користування квартирою, виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстрації,-

в с т а н о в и в:

Адвокат Шаповал О.В., як представник ОСОБА_1 , в лютому 2021 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні ним права власності, користування та розпорядження майном, шляхом визнання такими, що втратили право користування квартирою, виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення та зняття їх з реєстрації.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 на підставі протоколу №2414080 та акту державного виконавця про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого начальником відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГУЮ у Черкаській області від 17.06.2014 року, свідоцтва про право власності на квартиру, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу від 03.07.2014 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.07.2014 року, придбав у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 за спеціальною процедурою реалізації нерухомого майна боржників.

Раніше дана квартира належала на праві власності громадянці Російської Федерації ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири від 21.11.2000 року серії АВО №440201, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу. В рамках виконавчого провадження № 5478555 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Ященко В.М. від 20.03.2007 року №1409 про звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 коштів у сумі 102 110,00 грн., державним виконавцем здійснено опис і арешт вказаної квартири. 17.06.2014 року вказану квартиру - предмет іпотеки, реалізовано шляхом продажу на прилюдних торгах. Переможцем прилюдних торгів став позивач, який 03.07.2014 року зареєстрував право власності на придбану квартиру.

Не погоджуючись із результатами спеціальної процедури, ОСОБА_2 оскаржено результати прилюдних торгів. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.07.2015 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 02.10.2015 року, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні заявленого нею позову до ПП «АЖІО», ПП «НИВА-ВШ», Відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ в Черкаській області, ОСОБА_1 про визнання прилюдних торгів недійсними. Вказані судові рішення ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2016 року залишені без змін. Даними судовими рішення фактично підтверджено законність набуття заявником права власності на спірну квартиру.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду та порядок виселення мешканців квартири - предмету іпотеки врегульовано відповідно ст. ст. 39 та 40 Закону України «Про іпотеку».

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для заселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у рядку, встановленому законом.

Спеціальна процедура реалізації предмету іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, шляхом продажу на прилюдних торгах передбачено Законом України «Про виконавче провадження» та нормами статей 41-50 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з положенням ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Слід звернути увагу, що ст. 109 ЖК УРСР розміщена у Главі 2 «Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду» і веде мову про таку правову підставу для заселення як договір найму у будинках державного і громадського житлового фонду. Статтею 109 ЖК УРСР не визначається виселення користувача з квартири, що є у приватній власності фізичної особи.

До того ж Законом допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК УРСР.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 став новим власником вказаної квартири, позивачу належить право власності, користування і розпорядження майном, а у такому разі позивач може виступати у ролі наймодавця за умови укладання з користувачами передбаченого Законом договору найму.

Користування майном (квартирою) без згоди власника та без правової підстави - договору найму є порушенням прав власника та вимог Закону і є нічим іншим як безпідставним користуванням чужим майном.

Відповідно до даних довідки КП «СУБ Митниця» ЧМР від 21.10.2014 року №1497, та згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , проте, в зазначеній квартирі зареєстровані та фактично проживають (громадяни Російської Федерації) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позивач як власник вказаного житла не надавав згоду на подальше проживання вказаним особам, договору найму квартири з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не укладав.

З огляду на відсутність письмового договору найму між заявником та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , невиконання останніми обов`язків наймачів щодо оплати за користування кватирою, за комунальні послуги, нанесення збитків власнику квартири, створення перешкод щодо користування квартирою власником, створення перешкод щодо розпорядження квартирою власником і його родиною, позивач намагався вирішити спір у досудовому порядку.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 продовжували проживати в згаданій квартирі, 08.10.2015 року заявник звернувся до них з вимогами про зняття з реєстрації місця проживання, виселення з квартири, оплату комунальних послуг, в тому числі і заборгованості за сплату комунальних послуг у разі її наявності, відшкодування збитків у вигляді плати за фактичне користування квартирою за період з липня 2014 року до жовтня 2015 року. Заявник 09.09.2016 повторно направив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 цінним листом вимогу щодо необхідності звільнити житлове приміщення вказаної квартири.

На неодноразові законні вимоги позивача, як власника квартири, щодо негайного звільнення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , зняття даних осіб з реєстрації та сплати заявнику за користування квартирою і наданими комунальними послугами, останні не реагують, житлове приміщення звільняти відмовляються, оплату свого проживання і використаних комунальних послуг не здійснюють.

Такі дії ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкоджають заявнику користуватись своєю власністю, унеможливлюють реалізацію квартири, роблять неможливим проживання заявника у вказаній квартирі. Остання недбало ставиться до майна заявника.

З огляду на довготривале (понад чотири роки) порушення прав власності заявника, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у праві власності та розпорядження нерухомим майном, шляхом позбавлення вказаних осіб права користування житловими приміщеннями квартири АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звільнити приміщення квартири АДРЕСА_1 .

Крім того позивач вказує, що правовою підставою позову у 2015 році було посилання позивача ст.ст. 16, 391, 386, 383 ЦК України та на ст. 150 ЖК УРСР.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.11.2016 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 21.04.2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено, усунуто перешкоди у здійсненні заявнику права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. 03.07.2014 (реєстраційний №1800), шляхом позбавлення права користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житловими приміщеннями квартири АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звільнити приміщення квартири АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі №711/10061/15-ц, провадження № 61-12120св18, рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 21.11.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 21.04.2017 скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову заявника з підстав неможливості виселення з предмету іпотеки без надання іншого житлового приміщення (що не передбачено цивільним законодавством для покупця у випадку придбання житла з аукціону арештованого майна, і взагалі не передбачено для покупця жодною нормою в законодавства про купівлю-продаж майна).

З даного приводу позивач звернувся до Європейського Суду з Прав Людини (справа №47789/18 Sytnyk v. Ukraine, рішення у справі не прийнято).

Однак, в подальшому дії відповідачів поглибили негативне становище позивача. Відповідачі взагалі не сплачують за використані ними комунальні послуги, самовільно переплановують квартиру.

11.01.2021 позивач дізнався, що у провадженні Придніпровського районного суду м. Черкаси знаходиться справа № 711/6967/20 ПрАТ «Черкаське хімволокно» ВП «Черкаська ТЕЦ» до ОСОБА_1 , про стягнення боргу за спожиту теплову енергію на суму 96227,95 грн.

І це при тому, що з часу придбання і по теперішній час позивач у вказаній квартирі не проживає через перешкоди у розпорядженні власністю відповідачами, про що свідчить акт не проживання.

Згідно відмітки у паспорті та згідно з інформацією Державного демографічного реєстру позивач зареєстрований і проживає по АДРЕСА_2 , а користувачем послуг за спожиту теплову енергію є всі зареєстровані за цією адресою особи, в тому числі відповідач ОСОБА_2 , яка і є власником особового рахунку за даною адресою.

Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, позивач позбавлений можливості оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, прописати іншу особу у даній квартирі (в тому числі своїх родичів). Позивач не може розпорядитись своїм майном на власний розсуд через наявність зареєстрованих осіб у квартирі.

Таким чином, абсолютне право власності на житло не обмежується ані строками, ані територією, втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла, а тому позивачу без жодних законних підстав відповідачами чиняться перешкоди у користуванні власністю.

Відповідачі зареєстровані в спірній квартирі, але не є її власниками, проте незаконно, проти волі власника, проживають в даній квартирі, чим чинить позивачу перешкоди у користуванні власністю.

Відповідачі набули права користування квартирою, що належить на праві власності позивачу, тимчасово, підтвердженням чого є той факт, що відповідачі не змінювали зареєстроване їх постійне місце проживання, та відсутність будь-яких документальних підтверджень правових підстав постійного користування спірним житловим приміщенням, зокрема договорів оренди, безоплатного користування тощо.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членами сім`ї позивача, а тому на них не розповсюджуються положення статті 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку (правова позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.12.2020 року у справі №182/7347/18).

З огляду на підстави даного позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30.06.1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна».

Зважаючи на те, що сутність негаторного позову полягає в усуненні порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом до суду, з огляду на те, що з таким позовом особа може звернутися в будь-який час поки існують правовідносини та правопорушення (Постанова ВС КЦС від 16.12.2020 року у справі №182/7347/18), посилання як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 обов`язок покупця майна забезпечити житлом колишнього власника майна, є неспроможними, а порушене право позивача підлягає з відновленню, адже на позивача покладено надмірний тягар, що спричиняє позивачу істотних матеріальних збитків, моральної шкоди.

Суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та при вирішенні справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову є визначальним під час вирішення судом питання про те, якою нормою матеріального права потрібно керуватися для вирішення спору.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У даній справі спір виник між власником квартири та особами, які зареєстровані у квартирі, тимчасово користуються зазначеним нерухомим майном без попередньої домовленості з власником про управління житлом на час його відсутності, не сплачують за комунальні послуги.

У спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Аналіз статей 319, 383, 391, 16 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст. 41 Конституції України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Виходячи з наведених вище норм діючого законодавства, право власності позивача на придбану квартиру, що включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку.

На підставі викладеного позивач просив усунути перешкоди у здійсненні ним права власності, користування та розпорядження своїм майном: квартирою за адресою АДРЕСА_3 , шляхом визнання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою за вказаною адресою, виселити відповідачів з квартири без надання іншого житлового приміщення та зняти їх з реєстрації за адресою АДРЕСА_3 . Також просив стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 08.04.2021 року відмовлено у відкритті провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 26.10.2021 року скасовано ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.04.2021 та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 23.11.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. В справі призначено підготовче судове засідання. Сторонам встановлено строк для подачі заяв щодо предмету спору.

Ухвалою суду від 18.05.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Шаповал О.В. підтвердила обставини викладені в позовній заяві, підтримала в повному обсязі позовні вимоги та просила суд їх задоволити. Додатково пояснила, що протягом восьми років спірна квартира не є предметом іпотеки та на праві власності належить позивачу. Проживання в квартирі сторонніх осіб має бути за згодою власника житла, який розпоряджається ним на власний розсуд. Жодних угод між позивачем та відповідачами не укладалось, згоди на проживання відповідачів позивач не давав. Відповідачі протягом восьми років проживають в квартирі не маючи на це законних підстав. Позивач в 2015 році вже звертався до суду з позовом до відповідачів про їх виселення без надання іншого житла, проте тоді ставилась вимога про виселення з квартири придбаної на прилюдних торгах, як предмету іпотеки. В даному позові позивач просить виселити відповідачів з квартири, яка належить йому на праві власності. Відповідач ОСОБА_3 безпідставно проживає в квартирі, що належить позивачу. Крім того відповідачі вчиняють дії на руйнування квартири та її самовільне перепланування. Також за даною адресою рахуються великі борги за комунальні послуги. Позивач, як покупець спірної квартири, не несе відповідальності та обов`язку купувати майно відповідачам. Обов`язки покладені на нього, як покупця, ним було виконано. Позивач законно володіє квартирою вісім років.

У відповіді на відзив представник позивача адвокат Шаповал О.В. заперечувала доводи відповідачки ОСОБА_2 та наполягала на задоволенні позову. Вказувала, що ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовує посилаючись на ст. 391 ЦК України, за змістом якої власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть, якщо ці порушення не були поєднані з позбавленням волі. Перешкодами у здійсненні прав власника є неправомірні дії особи, яка ці права порушує. Право власності є абсолютним правом володіння, користування та розпорядження майном, а тому ОСОБА_1 , як власник квартири не може бути обмежений у праві користування своїм майном. Відповідач не є членами сім`ї позивача, а тому на них не розповсюджується положення ст. 156 ЖК УРСР. Відповідачі зареєстровані у вказаній квартири та не є її власниками. Вони незаконно, проти волі власника проживать в квартирі, чим чинять позивачу перешкоди у користуванні власністю. Позивач є власником квартири протягом семи років і весь цей час не може вільно володіти та розпоряджатись даним майном. Відповідачі проживають в квартирі, проте не здійснюють оплату наданих комунальних послуг, якими вони користуються. В даній справі доведено належними доказами факт створення відповідачами перешкод позивачу в користуванні житловим приміщенням, а ому є всі підстави для задоволення даного позову.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду невідомі.

У відзиві на позов від 28.12.2021 відповідачка ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позову вказуючи, що правовідносини які виникли між Позивачем та Відповідачем 1 та Відповідачем 2, підпадають під регулювання таких нормативних актів як Закон «Про іпотеку», Житловий кодекс України і т.д.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно з положенням частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до вимог частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а за інших обставин є підстава для відмови у задоволенні позову про виселення.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Як вже зазначалось спірна квартира належала Відповідачу 1 на підставі договору дарування квартири від 21.11.2000р., посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Захарченко А.І. (реєстр №5646), і не була набута за кредитні кошти, а тому позовні вимоги щодо виселення без надання іншого житла суперечить вимогам ст. 40 Закону України «Про іпотеку» і норма статті 109 ЖК УРСР.

Дана позовна вимога вже була предметом розгляду за участю даних сторін по справі № 711/10061/15-ц, де Верховний суд вказав на не відповідність позовних вимог нормам права і що саме положення статті 40 ЗУ «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР повинні застосовуватись для даних правовідносин. Також зазначив, що виселення Відповідача 1 ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з іпотечного майна можливе лише з одночасним наданням іншого постійного жилого приміщення. У зв`язку з ненаданням відповідачам такого приміщення відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 Позивача по даній справі.

У відповідності до ст. 379 Цивільного кодексу визначено - житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Право на житло є одним з найголовніших невід`ємних прав особи, проголошених ст. 47 Конституції України. Це право означає не лише можливість особи набути житло у власність або в користування, а й право особи на проживання в житловому приміщенні. При цьому Конституція проголошує принцип забезпечення державою створення умов, необхідних людині для набуття житла у власність або в користування та неможливості примусового позбавлення житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Поняття "житло", вміщене у ст. 379 ЦК України, є більш вдалим, адже воно не тільки встановлює перелік об`єктів, що можуть визнаватися житлом, а й визначає конкретні ознаки, яким воно має відповідати й відсутність яких зумовлює неможливість віднесення такого приміщення до складу житлових.

Взагалі в українській мові термін "житло" означає приміщення, призначене для життя людей, або місце для перебування та проживання людей.

В нормативних актах житло розглядається з декількох точок зору. По-перше, як місце проживання особи та, по-друге, як об`єкт права власності. І незалежно від того, з якої точки зору воно розглядається, житло має ряд спільних ознак.

Першою ознакою є призначення для проживання в ньому людини, що засвідчує приналежність житла до житлового фонду України.

Другою ознакою житла є придатність житла для проживання в ньому людини. Це означає, що житло має відповідати всім будівельним, архітектурним, санітарним, пожежним та іншим нормам, завдяки яким можливе безпечне проживання в ньому людини. Це визначається безпосередньо в процесі введення житлового будинку в експлуатацію (постанова КМУ "Про Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів" від 22 вересня 2004 року N 1243, наказ Держбуду України 27.01.2005 N 21).

Також слід зазначити на недостовірність вказану у позові щодо несплати за комунальні послуги, всі послуги які надаються установами постачальниками сплачуються на регулярній основі, лише є заборгованість по оплаті за тепло дана заборгованість сплачується поступово, так як Відповідач 1 позбавлена можливості отримати субсидію і у зимовий період часу не завжди має можливість сплачувати повністю.

На підставі викладеного відповідач вважає, що даний позов не підлягає до задоволення.

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Тептюк М.П. підтримав доводи викладені у відзиві та просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 . Додатково пояснив, в 2000 році ОСОБА_2 стала власником квартири за адресою АДРЕСА_3 на підставі договору дарування. Іншого житла, окрім вказаної квартири вона не має, а тому не може бути виселена без надання їй іншого житла. До позивача право власності перейшло від ОСОБА_2 . Твердження позивача, що відповідачі не сплачують комунальні послуги, не відповідає дійсності. Існує борг за тепло, який відповідачка погашає по мірі можливостей.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Відзив на позов не подав.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Також відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до Свідоцтва від 03.07.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П., зареєстрованого в реєстрі за №1800, - ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та технічним паспортом на квартиру.

Крім того в Свідоцтві від 03.07.2014 року вказано, що ОСОБА_1 набув право власності на квартиру відповідно до ст. 62 ЗУ «Про виконавче провадження» та акту державного виконавця про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого начальником відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГУЮ у Черкаській області Іщенко М.В. 17.06.2014р., свідоцтва про право власності на квартиру, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. 03.07.2014р.

Згідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно попереднім власником квартири АДРЕСА_1 була ОСОБА_2 на підставі договору дарування №5646 від 21.11.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Захарченко А.І.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради.

Факт не проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_3 та проживання за вказаною адресою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтверджується актом від 20.01.2021 виданого головою ОСББ ОСОБА_6 .

Крім того вказаний факт визнається та не заперечується як позивачем, так і відповідачами, а тому не потребує доказуванню.

Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст.391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України).

Так судом встановлено, що за адресою АДРЕСА_3 рахується заборгованість за послуги теплопостачання та ГВП перед ПрАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ», що підтверджується довідкою від 25.01.2021 року та копією судової повістки в справі №711/6967/20.

ОСОБА_1 08.10.2015 та 05.02.2021 року в порядку ст. 530 ЦК України направлялись вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з вимогою припинити проживання та користування квартирою, зняття з реєстраційного обліку та оплату всіх комунальних послуг. Проте вказані вимоги лишились без належного реагування з боку відповідачів.

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги посилаючись на ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Однак в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачі в будь-який спосіб чинять ОСОБА_1 перешкоди в користуванні чи розпорядженні належної йому на праві власності квартири, а також про неможливість вселення та проживання позивача в даній квартирі.

В той же час судом встановлено, що право власності на квартиру у позивача виникло в рамках виконавчого провадження № 5478555 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Ященко В.М. від 20 березня 2007 року № 1409 про звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 коштів у сумі 102 110,00 грн. 17 червня 2014 року предмет іпотеки, на який звернуто стягнення за виконавчим написом нотаріуса, - квартиру АДРЕСА_1 реалізовано шляхом продажу на прилюдних торгах. Переможцем прилюдних торгів став ОСОБА_1 , який 03 липня 2014 року зареєстрував право власності на придбану квартиру.

Зазначене вище встановлено рішеннями судів різних інстанцій під час розгляду цивільної справи №711/10061/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження нерухомим майном, шляхом позбавлення осіб права користування житловим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до вимог частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Проте спірна квартира була набута ОСОБА_2 не за кредитні кошті, а за договором дарування.

В матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо наявності у відповідачів нерухомого майна, яке було б придатне для їхнього проживання.

А тому виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, при відсутності постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є неможливим.

На підставі вище викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення, оскільки доводи позивача щодо порушення відповідачами його права власності не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Оскільки у позові відмовлено, то судові витрати не стягуються.

На підставі ст. 382 ЦК України, ЗУ «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», керуючись ст. 3, 12, 13, 81, 89, 141, 263-266, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності, користування та розпорядження майном, шляхом визнання такими, що втратили право користування квартирою, виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстрації в і д м о в и т и .

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 23.06.2022.

Головуючий: О. Г. Казидуб