Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 753/19611/20
Номер провадження 22-ц/824/4235/2022
Головуючий у суді першої інстанції Коренюк А.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції Поливач Л.Д.
15 червня 2022 року місто Київ

Номер справи 753/19611/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 та особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_4 , в інтересах якої дії законний представник ОСОБА_3 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Коренюк А.М., в приміщенні Дарницького районного суду міста Києва, інформація про дату складення повного рішення не зазначена,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ЖБК «Домобудівльник-8», про визначення порядку користування квартирою.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що сторони по справі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , а саме ОСОБА_2 на праві приватної власності належить 4/6 частини вказаної квартири, а її синові ОСОБА_1 та доньці ОСОБА_3 належить по 1/6 частини цієї квартири кожному. Вказували, що вказана квартира, загальною площею 67,2 кв.м, складається із трьох ізольованих житлових кімнат загальною житловою площею 41,6 кв.м, де кімната «2» складає 14,8 кв.м, кімната «5» - 9,8 кв.м, та кімната «6» - 17 кв.м.

Оскільки сторони як співвласники квартири не дійшли згоди щодо порядку користування квартирою, й на цьому ґрунті між ними виникають непорозуміння, сімейні сварки тощо, й з урахуванням встановленого між ними порядку користування квартири, а також часток, які належать кожному із співвласників, останні змушені були звернутись до суду із вказаним позовом, відповідно до вимог якого просили суд визначити порядок користування спірною квартирою відповідно до якого виділити позивачам у користування дві ізольовані кімнати жилою площею 14, 8 кв.м та 17, 0 кв.м, які відповідають їх частці у праві власності (4/6+1/6=5/6), а відповідачці кімнату жилою площею 9,8 кв.м, що відповідає її частці у праві власності - 1/6 частини квартири, підсобні/допоміжні приміщення та приміщення побутового/загального користування залишити у спільному користуванні співвласників квартири.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено, встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , відповідно до якого виділено у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ізольовану кімнату жилою площею 14,8 кв.м, ізольовану кімнату жилою площею 17,0 кв.м, а ОСОБА_3 ізольовану кімнату жилою площею 9,8 кв.м; підсобні/допоміжні приміщення та приміщення побутового/загального користування залишено у спільному користування співвласників квартири. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Дане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки позивачі іншого власного житла окрім вказаних часток в спірній квартирі не мають, тому суд, зважаючи на встановлені правовідносини, частки у праві власності на квартиру кожного із них, кімнат, які відповідають часткам у їх праві власності, вважав за необхідне визначити порядок користування квартирою, відповідно до якого виділити позивачам у користування дві ізольовані кімнати жилою площею 14,8 кв.м та 17,0 кв.м (14,8 кв.м + 17,0 кв.м = 31,8 кв.м), які відповідають їх частці у праві власності (4/6 + 1/6 = 5/6), а відповідачу кімнату жилою площею 9,8 кв.м, що відповідає її частці у праві власності - 1/6 частини спірної квартири.

При цьому, як зазначив місцевий суд у своєму рішенні, з урахуванням тієї обставини, що спір у цій справі фактично виник між співвласниками квартири, суд вважав, що ухвалене по справі рішення не вплине на права зареєстрованої у спірній квартирі неповнолітньої доньки відповідача, оскільки остання є лише зареєстрованим мешканцем квартири, її співвласником не являється, й оскільки вона є членом сім`ї відповідача, вона користується часткою власності, яка належить саме відповідачці.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3 , яка також діє в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , подала апеляційну скаргу, у якій посилалася на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просила скасувати рішення суду та ухвалити у справі нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник вказувала, що суд першої інстанції при ухваленні рішення залишив поза увагою те, що спір у цій справі безпосередньо стосується права її неповнолітньої доньки щодо користування житлом, а тому у відповідності до статті 19 Сімейного кодексу України участь у справі органу опіки та піклування є обов`язковою.

Крім того, визначаючи обраний позивачами порядок користування спірною квартирою та виділивши їй у користування кімнату житловою площею 9,8 кв.м місцевий суд не врахував те, що відповідно до Порядку застосування в місті Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів та Президії Київської міськради профспілок від 15 липня 1985 року за №582, в місті Києві рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу дорівнює 9 кв.м, норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов - 7,5 кв.м.

Тому, ураховуючи ту обставину, що судом було встановлено факт проживання у спірній трьохкімнатній квартирі трьох осіб - позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 та її неповнолітньої доньки ОСОБА_4 визначений судом порядок користування квартирою призведе до погіршення житлових умов заявника та її доньки. При цьому, встановлений судом порядок користування цією квартирою, на думку відповідача, не відповідає їхнім часткам у праві власності на квартиру.

У червні 2022 року на адресу суду апеляційної інстанції від позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останні проти доводів апеляційної скарги заперечували у повному обсязі та просили суд залишити її без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2021 року без змін, як законне та обґрунтоване. Зазначили, що відповідач у поданій апеляційній скарзі помилково посилається на неврахуванням судом першої інстанції положень статті 19 Сімейного кодексу України та відповідно незалучення до участі у справі органу опіки та піклування, з тих підстав, що спір у справі безпосередньо стосується прав неповнолітньої доньки відповідача. Дані посилання позивачі вважали абсолютно помилковими, оскільки вищевказаною нормою визначений чіткий перелік підстав для залучення до розгляду справи органу опіку та піклування, згідно якого залучення такого органу до участі у цій справі законом не вимагається. Дана справа жодним чином не стосується питання наділення чи позбавлення неповнолітньої такого право. Як було правильно встановлено судом першої інстанції, спір про порядок користування спільним майном виник між співвласниками квартири, і ухвалене у справі рішення жодним чином не впливає на право неповнолітньої доньки відповідача на користування житлом, оскільки вона є лише зареєстрована у спірній квартирі і має право користуватися житлом в межах тієї частки, що належить її матері, тобто відповідачу у справі. Крім того, заявник безпідставно посилалася на статтю 47 Житлового кодексу Української РСР, яка стосується саме надання жилого приміщення громадянам, у випадку виділення їм жилої площі із державної чи комунальної власності.

Водночас, позивачі вказали на безпідставність посилань апеляційної скарги ОСОБА_3 на те, що встановлений судом порядок користування квартирою призведе до погіршення житлових умов відповідача та її доньки, адже як розраховано у оскаржуваному рішенні, маючи частку у праві спільної часткової власності - 1/6, на яку припадає 6,9 кв.м житлової площі квартири, відповідачу було виділено кімнату житловою площею 9,8 кв.м.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 та її представник - ОСОБА_6 підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд про її задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у ній.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили суд відмовити у її задоволенні, а оскаржуване рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2021 року залишити без змін, як законне та обґрунтоване, з урахуванням їхніх заперечень, що викладені у відзиві.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ЖБК «Домобудівельник-8» за викликом у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся апеляційним судом у відповідності до вимог закону. При цьому, жодних заяв, або ж клопотань з приводу відкладення судового засідання від останнього на адресу суду не надходило. Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу третя особа не скористалась.

Суд апеляційної інстанції, на підставі положень частини другої статті 372 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) вважав за можливе провести розгляд справи за відсутності нез`явившогося представника ЖБК «Домобудівельник-8». Неявка вказаної особи в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У відповідності до частин другої четвертої статті 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено частинами першою та другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судові засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що подана ОСОБА_3 у власних інтересах та інтересах її неповнолітньої доньки ОСОБА_4 апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 листопада 2019 року, виданого державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві приватної власності належить по 1/6 частині квартири АДРЕСА_1 (а.с.7).

Згідно наявного в матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 листопада 2019 року за №189887887 ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності серії та номер 2-1774 від 22 листопада 2019 року на праві приватної власності також належить 1/2 частина вищевказаної квартири (а.с.8).

Тобто, вказана квартира знаходиться у спільній частковій власності позивачів та відповідача, набутої у порядку отримання у власність та спадкування, за якими ОСОБА_2 володіє 4/6 частиною, ОСОБА_1 - 1/6 частиною, а ОСОБА_3 1/6 частиною спірної квартири (а.с. 7, 8, 9, 10, 42 - 44).

Сторони у справі є членами родини, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є сином та дочкою ОСОБА_2 .

Згідно копії технічного паспорта убачається, що спірна квартира АДРЕСА_1 , розташована на ІХ-му поверсі ІХ-ти поверхового будинку, житловою площею 41,6 кв.м, загальною площею 67,2 кв.м, складається із трьох житлових кімнат, кожна із яких площею 14,8 кв.м, 9,8 кв.м, 17,0 кв.м, відповідно, та є окремими/ізольованими (а.с.11-12).

Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва у спірній квартирі зареєстровані чотири особи - позивачі, відповідач та її неповнолітня дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13), що визнається сторонами та ніким не спростовується.

З матеріалів справи убачається, що неповнолітня донька відповідача - ОСОБА_4 до участі у справі на підставі статті 53 ЦПК України не залучалась, оскільки відповідна заява про вступ у справу відповідачкою не подавалась. В судовому засіданні приймав участь представник відповідача, який не ініціював питання перед судом про залучення до участі у справі вказаної особи в особі її законного представника.

Так, відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частинами першою, другою статті 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 358 ЦК України регламентовано правила здійснення правомочностей співвласниками об`єкта права спільної часткової власності. Зокрема, передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зі змісту наведеної норми закону можна зробити висновок, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Вказана норма матеріального права свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна має враховуватись правова природа такої власності, адже співвласникам належать ідеальні частки у праві власності на спільне майно, які є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частку майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України виділяє у користування сторонам спору в натурі частки, яка відповідає частці у праві спільної часткової власності. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

При встановленні порядку користування майном кожному зі співвласників передається в користування конкретна його частина з урахуванням його частки в праві спільної власності. Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі № 761/36267/16-ц, провадження № 61-8050св19.

Квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира має загальну площу 67,2 кв.м, житлову площу - 41,6 кв.м та складається з трьох кімнат площею 14,8 кв.м, 9,8 кв.м,та 17,0 кв.м,кухні площею 9,0 кв.м, вбиральні площею 1,0 кв.м, ванної кімнати площею 2,5 кв.м, коридору площею 7,1 кв.м

4/6 частин зазначеної квартири перебуває у власності позивача ОСОБА_2 згідно свідоцтв про право на спадщину за законом та про право власності, а інші 1/6 та 1/6 частини цієї квартири перебувають у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у кожного на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті їх батька.

Установивши, що позивачі є власниками більшої частки у праві спільної власності на квартиру, ніж ОСОБА_3 , між сторонами існує спір щодо порядку користування цим майном, і поділ квартири з виділенням вказаних часток в натурі є неможливим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для встановлення між сторонами порядку користування квартирою за запропонованим позивачами варіантом, а саме виділу в особисте користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ізольованих кімнат жилою площею 14,8 кв.м та 17,0 кв.м, а у користування ОСОБА_3 ізольовану кімнату жилою площею 9,8 кв.м, що знаходяться у спірній квартирі та залишення у спільному користуванні співвласників підсобних/допоміжних приміщень та приміщень побутового-загального користування.

При цьому, пропорційно розміру часток у праві власності на квартиру на частку ОСОБА_3 припадає 6,9 кв.м жилої площі (41,6 кв.м х 1/6), а на частки позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припадає 34,66 кв.м жилої площі (41,6 кв.м х 5/6).

Кімнат, які б точно відповідали розміру частки кожного зі співвласників, у спірній квартирі немає. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку користування нею, тому з урахуванням площі кімнат, можливо відійти від дотримання критерію необхідності виділення у користування кожному із співвласників ізольованого приміщення, житлова площа якого буде чітко відповідати їх ідеальним часткам у праві власності.

Враховуючи, що на частку ОСОБА_3 припадає 6,9 кв.м житлової площі, а їй фактично виділено у користування кімнату площею 9,8 кв.м, такий порядок користування не порушує її права, є можливим та справедливим.

Визначений порядок користування квартирою найбільше враховує баланс інтересів співвласників, максимально наближено відповідає розмірам належних їм часток у праві спільної власності у спірній квартирі.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що встановлений судом першої інстанції порядок користування спірною квартирою не відповідає їхнім частками у праві власності а квартиру є абсолютно необґрунтованими. При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2021 року за запропонованим позивачами порядком користування спірною квартирою (з урахуванням незначного відступу від реальних часток кожного з співвласників) відповідачу виділено у користування кімнату, яка є дещо більшою за її ідеальну частку житлової площі у спірній квартирі.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що задоволення вимог позивачів призведе до погіршення умов проживання її неповнолітньої доньки, що до участі у справі не залучено орган опіки та піклування та недотриманням судом в цілому принципу забезпечення найкращих інтересів дитини не заслуговують на увагу, оскільки спір про порядок користування житловим приміщенням, яке перебуває в спільній власності, підлягає вирішенню саме між його співвласниками. Донька відповідача не є співвласником спірної квартири, а тому вона не може бути відповідачем у справі. Її право користування житлом є похідним від права власності відповідача, як її матері.

При цьому, оскільки спір у цій справі фактично підлягав вирішенню між співвласниками квартири, яким відповідно неповнолітня донька відповідача не являється, то оскаржуваним рішенням не порушено право користування квартирою неповнолітньої ОСОБА_4 , в інтересах якої в суді апеляційної інстанції діє її законний представник ОСОБА_3 , оскільки право останньої на користування спірною квартирою є похідним від права власності її матері на це житло. Таким чином, суд першої інстанції оскаржуваним рішенням вирішив питання про право користування неповнолітньою ОСОБА_4 спірною квартирою, але не порушив його. Підстав для закриття апеляційного провадження відкритого за апеляційною скаргою неповнолітньої ОСОБА_4 суд апеляційної інстанції не вбачав та розглянув апеляційну скаргу неповнолітньої ОСОБА_4 (від імені якої скаргу подала її законний представник ОСОБА_3 ) по суті її доводів.

Питання щодо виселення дитини чи визнання її такою, що втратила право користування житлом у даній справі не вирішувалось, відповідних вимог позивачі не заявляли. Отже, підстав для залучення до участі у справі органу опіки та піклування у відповідності до вимог статті 19 Сімейного кодексу України суд не вбачав.

Крім того, у суді апеляційної інстанції відповідач підтвердила той факт, що наразі вона з донькою загалом не проживають у спірній квартирі, оскільки вона змушена була винайняти кімнату через сварки, що постійно виникають між нею та її матір`ю з приводу користування квартирою, що безпосередньо є її правом.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскарженого рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Оскільки оскаржуване рішення суд залишає без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала таку апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 та особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_4 , в інтересах якої дії законний представник ОСОБА_3 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 27 червня 2022 року.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна