ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3169/22 Справа № 191/2203/21 Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірма Адверс

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма Адверс про відшкодування збитків, завданих поклажодавцеві,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма Адверс (далі ТОВ фірма Адверс) про відшкодування збитків, завданих поклажодавцеві.

Позовна заява мотивована тим, що ним на товарний склад відповідача 09 жовтня 2020 року та 10 жовтня 2020 року було передане на зберігання насіння соняшника (некласного), загальною вагою 9560 кг. 04 червня 2021 року він письмово звернувся до відповідача з вимогою про повернення насіння, однак йому було відмовлено. Відповідно до довідки Головного управління статистики у Дніпропетровській області середня ціна соняшнику за травень 2021 рік складала 20 592,30 грн. за тонну.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 198 839,25 грн. в якості відшкодування збитків, завданих поклажодавцеві.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ТОВ фірма Адверс на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 198 839,25 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ТОВ фірма Адверс, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та закрити провадження у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Апелянт зазначав, що відповідач не мав ніяких господарських взаємовідносин з позивачем як суб`єктом господарювання, з позивачем контракт на поставу соняшника не укладався, усних правочинів також не здійснювалося. Наданий позивачем в якості доказу поставки соняшника документ, не є товарно-транспортною накладною, а лише містить ознаки товарно-транспортної документації невстановленого зразка. Крім того, відбиток печатки на документі, наданому позивачем не відповідає оригінальному відбитку печатки відповідача. За цим фактом відповідачем подано до правоохоронних органів відносно позивача заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтями 190, 358 КК України, оскільки позивач на підставі підроблених документів, шахрайським шляхом вимагає у відповідача кошти за продукцію, яку він не постачав.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони по справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та розпискою про слухання справи 23 червня 2022 року.

В судовому засіданні представники відповідача апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити, посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі.

Позивач та його представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 було надано копії товарно-транспортних накладених № АР000001357 від 09 жовтня 2020 року та № АР000001361 від 10 жовтня 2020 року. У вказаних документах зазначено, що автомобіль НОМЕР_1 , водій ОСОБА_1 , пункт розвантаження: елеватор Роздори, продукція соняшник некласний, нетто загальна маса за двома накладеними складає 9 560 кг, наявний відтиск печатки відповідача про отримання насіння.

Також судом установлено, що позивач здійснив відвантаження насіння соняшника на склад ТОВ фірма Адверс, про що зі сторони відповідача отримав лише товарно-транспортні накладні з відбитком печатки відповідача.

У відповідності до листа Головного управління статистики у Дніпропетровській області № 11-09/2110-21 від 23 червня 2021 року середня ціна реалізації соняшнику у підприємствах Дніпропетровської області за травень 2021 року складала 20 592,30 грн. за тонну.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що зі сторони відповідача жодним чином не спростовано факт отримання від позивача насіння соняшнику, як і факт наявності відбитку печатки відповідача на товарно-транспортних накладених наданих позивачем.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не відповідає указаним вимогам закону.

Судом апеляційної інстанції установлено, що позивачем ОСОБА_1 , у обгрунтування заявлених позовних вимог про відшкодування відповідачем ТОВ Фірма Адверс збитків завданих поклажодавцеві надано копії товарно-транспортних накладених № АР000001357 від 09 жовтня 2020 року та № АР000001361 від 10 жовтня 2020 року, які не містять підпису відповідальних осіб (а.с.8).

Також, судом апеляційної інстанції було встановлено, що ТОВ Фірма Адверс дійсно здійснює діяльність із складського зберігання зернових культур (елеваторне господарство) за адресою: Дніпропетровська область, с. Роздори, вул. Залізнична, 4.

Тобто відповідач має статус професійного зберігача та систематично здійснює таку діяльність.

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (частина перша статті 936 ЦК України).

Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому (частин друга статті 936 ЦК України).

Підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (стаття 42 ГК України).

Зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання (частина перша статті 938 ЦК України).

За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах (частина перша статті 950 ЦК України).

Професійний зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця (частина друга статті 950 ЦК України).

Зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності (частина друга статті 950 ЦК України).

Збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі у розмірі її вартості (пункт 1 частини першої статті 951 ЦК України).

Згідно статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) зроблено висновок, що «відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблено висновок, що «збитки це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача».

Тлумачення вказаних норм свідчить, що договір зберігання може укладатися із зберігачем чи професійним зберігачем. При цьому, правовий статус (зберігач чи професійний зберігач) впливає на ті обставини, які виключають відповідальність зберігача (професійного зберігача) за втрату речі. Кваліфікуючою ознакою професійного зберігача є те, що особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності. Тобто така діяльність має здійснюватися особою, яка є підприємцем, систематично. За загальним правилом, за втрату речі, під час строку зберігання, зберігач відповідає, якщо: відбулося порушення обов`язку повернути поклажодавцеві у схоронності річ; поклажодавцеві завдано збитків у вигляді втрати речі; наявний причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) зберігача і негативними наслідками, що виявились результатом таких дій (бездіяльності); вини зберігача у настанні щодо речі негативних наслідків, яка проявилась у будь-якій формі, тобто умислу чи необережності зберігача до невиконання чи неналежного виконання своїх обов`язків. Натомість професійний зберігач має довести наявність втрату речі сталася внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця. У всіх інших випадках, навіть якщо вини професійного зберігача немає, він зобов`язаний відшкодувати збитки поклажодавцеві. У разі якщо зберігання здійснюється зберігачем після закінчення строку зберігання, то зберігач відповідає лише за наявності його умислу або грубої необережності. Розмір збитків завданих втратою речі зберігачем має доводитися поклажодавцем (кредитором).

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до статті 81 ЦПК України.

Нормами статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Проте, позивачем, як кредитором, не доведено належними та допустимими доказами взагалі наявність між сторонами договірних відносин, тобто суду не надано доказів укладання між сторонами оплатного договору зберігання.

Крім того, позивачем не доведено, що у даних правовідносинах існують умови для відшкодування збитків, а саме: неправомірність поведінки особи, яка завдала шкоду, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, вину завдавача шкоди, та розмір збитків, що є його процесуальним обов`язком.

Також, колегія суддів враховує, що відповідно до статті 957 ЦК України за договором складського зберігання товарний склад зобов`язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності. Договір складського зберігання, укладений складом загального користування, є публічним договором. Договір складського зберігання укладається у письмовій формі. Письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським документом.

Згідно з частиною першою статті 961 ЦК України товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких складських документів: складську квитанцію; просте складське свідоцтво; подвійне складське свідоцтво.

Відповідно до положень статті 957 ЦК України товарний склад зобов`язується за плату зберігати товар, однак, позивачем ОСОБА_1 не надано суду жодного доказу щодо здійснення ним оплати ТОВ Фірма Адверс за зберігання його соняшнику.

Надані позивачем копії товарно-транспортних накладних, які не підписано ні ОСОБА_1 , ні представником ТОВ фірма Адверс, не є доказом укладання договору складського зберігання.

Отже, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують, що між ОСОБА_1 та ТОВ фірма Адверс було укладено договір складського зберігання.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що 11 січня 2022 року вих. № 199/юр ТОВ фірма Адверс подано до правоохоронних органів відносно ОСОБА_1 заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтями 190, 358 КК України, зазначаючи про те, що наданий позивачем в якості доказу поставки соняшника документ, не є товарно-транспортною накладною, а лише містить ознаки товарно-транспортної документації невстановленого зразка. Крім того, відбиток печатки на документі, наданому позивачем не відповідає оригінальному відбитку печатки відповідача. А тому позивач на підставі підроблених документів, шахрайським шляхом вимагає у відповідача кошти за продукцію, яку він не постачав.

02 лютого 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за заявою ТОВ Фірма Адверс внесено відомості про вчинення невстановленою особою кримінального правопорушення відносно ТОВ Фірма Адверс за ст.190 ч.1 КК України, кримінальне провадження № 000067.

Потерпілим визнано ТОВ Фірма Адверс, відомості щодо особи, якій повідомлено про підозру, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань не містить.

Також, судом апеляційної інстанції витребовувались у Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області матеріали перевірки за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подана ними у 2020 році, за фактом вчинення злочинних дій посадовими особами ТОВ Фірма Адверс, проте такі матеріали не були надані суду.

Разом з тим, 23 червня 2022 року ОСОБА_1 подав до суду клопотання, до якого додав постанову Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області від 31 травня 2021 року про закриття кримінального провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000039 від 11 березня 2021 року у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Вказаною постановою встановлено, що допитані в якості потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пояснили, що восени 2020 року на своїх полях вони посіяли насіння соняху. Восени 2020 року вони зібрали врожай соняху. Вказане насіння вони здали відразу з поля на ОСОБА_4 через елеватор Адверс, який розташований в с. Роздори, за ціною 11 300 грн. за тону. Коли здавали насіння на елеватор, то їм надали накладні на прийняття насіння. З ОСОБА_5 домовились, що гроші він віддасть на протязі трьох робочих днів. Через три дні дзвонили ОСОБА_6 , щоб він віддав гроші, але він постійно переносив дати повернення грошей. 23.12.2020 року, перебуваючи в м. Синельникове, зустріли ОСОБА_7 , який власноруч написав розписку про повернення боргу.

Закриваючи кримінальне провадження, старший слідчий виходив з того, що в діях ОСОБА_4 по відношенню до заявників наявні ознаки цивільно-правових правовідносин, а тому мають можливість звернутися до суду в порядку цивільного судочинства.

Крім того, в суді апеляційної інстанції було встановлено, що позивач ОСОБА_1 особисто не звертався до правоохоронних органів з питання порушення кримінального провадження щодо посадових осіб відповідача.

Таким чином, посилання позивача на те, що відносно нього посадовими особами ТОВ фірма Адверс вчинено злочинні дії, є безпідставним, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

Колегія суддів приходить до висновку, що надані позивачем докази є неналежними для розгляду цієї справи.

Встановивши зазначені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі статті 141 ЦПК України, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою ТОВ фірма Адверс було сплачено судовий збір в розмірі 2 982,60 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 20172126 від 26 січня 2022 року (а.с.56).

Отже, враховуючи результат розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ фірма Адверс підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останнім за подачу апеляційної скарги в розмірі 2 982,60 грн.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірма Адверс задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма Адверс про відшкодування збитків, завданих поклажодавцеві відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма Адверс судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 2 982,60 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко