Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого - судді Бондаренко О. В., при секретарі - Вангородській О.С., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права особистої приватної власності на майно, -

В С Т А Н О В И В :

08.10.2021 позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 13.10.2021, обґрунтовуючи тим, що 16.02.2016 між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Попільнянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Попільнянському районі Житомирської області Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис №8 та Солом`янським районним судом міста Києва розглядається справа, про розірвання даного шлюбу, у справі №760/19953/21 за позовом ОСОБА_2 . В період шлюбу, ним за особисті кошти, зняті з депозитного рахунку № НОМЕР_1 від 12.05.2012, який було відкрито в АТ КБ «Приватбанк», було придбано земельну ділянку з кадастровим номером: :03:044:0012 та житловий будинок, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником земельної ділянки з кадастровим номером: :03:044:0012 є ОСОБА_2 , згідно договору купівлі-продажу, серія №1-1224, виданого 09.08.2017 державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В. та власником житлового будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ., є ОСОБА_2 , згідно договору купівлі-продажу, серія №1-1222, виданого 09.08.2017 державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В. Відтак, покупцем у договорі купівлі-продажі вказано відповідача, однак, вона коштів на придбання спірного будинку та земельної ділянки не надавала. В період шлюбу відповідач була пенсіонером та отримувала пенсію близько 2200 грн., а тому фактично не могла придбати нерухомість. Водночас, він працював на Рівненській АЕС, у 2007 році пішов на пенсію, при чому при виході на пенсію він отримав грошові кошти в сумі 60 000 грн. (станом на 2007 рік це близько 12 000 тисяч доларів США). Зазначені кошти він поклав на депозитний рахунок відкритий у АТ КБ «Приватбанк» за № НОМЕР_1 від 12.05.2012. Таким чином, у нього були збережені кошти на придбання нерухомого майна, якими у 2017 році він скористався, в той час як ОСОБА_2 не мала і не має жодних збережених коштів. Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване, а таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Однак, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя, їх коштами та працею у набутті цього майна. Відповідач жодного відношення до купівлі будинку не мала, крім факту перебування зі ним у шлюбі. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, просив у судовому порядку визнати за ним право особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку з кадастровим номером: :03:044:0012 за вказаною адресою і стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

03.11.2021 судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

26.01.2022 судом витребувано в АТ КБ «Приватбанк» належним чином завірену копію Договору банківського вкладу (депозитного договору) від 15 травня 2012 року № SAMDN9964, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , та повну виписку по рахунку за Договором банківського вкладу (депозитного договору) від 15 травня 2012 року № SAMDN9964, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 підписану уповноваженими особами, витребувано у державного нотаріуса Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук Марини Володимирівни належним чином завірені копії нотаріальної справи щодо державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером: :03:044:0012, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі - продажу, серія та номер 1-1224, виданого 09.08.2017, та нотаріальної справи щодо державної реєстрації житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 1-1222, виданого 09.08.2017.

08.02.2022 представник відповідача, адвокат Малиневський Павло Петрович, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач обставин, на які посилається позивач, не визнає, вважає, що в задоволенні позову має бути відмовлено з наступних підстав. Договори купівлі-продажу спірного житлового будинку та земельної ділянки були укладені 09.08.2017, майже через вісімнадцять місяців після укладення шлюбу між сторонами - 16.02.2016. Як зазначив сам позивач, він з 2007 року є пенсіонером та отримує пенсію в розмірі біля 10000, 00 грн. Згідно ст.61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відтак, за вісімнадцять місяців перебування у шлюбі позивач отримав біля 180 тис. грн пенсійних виплат, що на момент укладення договорів, за офіційним курсом НБУ (25,73), становило близько 7 тис, доларів США. 25.01.2022 сторона позивача надала до суду копію банківської виписки по рахунку № НОМЕР_2 за період з 30.05.2016 по 24.01.2022. З наданого документу вбачається, що 30.05.2016 позивач відкрив новий депозит, на який з попереднього депозитного рахунку було зараховано 7,5 тис, доларів США. Після цього, на вказаний рахунок вносилися й іншій кошти. Зокрема, 31.05.2016 було внесено суму у розмірі 2,5 тис. доларів США. Зазначена сума була внесена у період перебування позивача у шлюбі, адже банківська виписка інформації про джерела походження цих коштів не містить. У договорах купівлі-продажу житлового будинку (п. 12) та земельної ділянки (п. 11) зазначено, що вони укладаються за згодою подружжя покупця, ОСОБА_1 , що підтверджується його заявами, справжність підпису на яких засвідчено Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою Київської області 09.08.2017 року за реєстровими номерами № 1-1220 та 1-1221. Позивач будь-яких належних та допустимих доказів того, що для придбання спірного майна дійсно були використані його особисті кошти, а не, наприклад, кошти отримані подружжям за час перебування у шлюбі, не надав. Недоведеність вимог позивача щодо спростування презумпції спільності права власності на майно подружжя є підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від 05.04.2018 № 404/1515/16-ц; від 29.05.2019 № 522/19610/15-ц; від 12.06.2019 № 595/324/17). Тому, просив у задоволенні позову відмовити та судові витрати покласти на позивача.

16.02.2022 позивач - ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що з обставинами викладеними у відзиві повністю не погоджується з огляду на наступне. Він відкрив депозитний рахунок у 2012 році та вклав суму в розмірі 17 000 доларів, тобто за 4 роки і 7 місяців до укладення шлюбу. Станом на 21.02.2016 (місяць укладення шлюбу) на його рахунку була сума в розмірі 17223,65 доларів США. Пізніше по цьому ж рахунку здійснювались різні грошові операції, в результаті чого 31.05.2017 були зняті усі грошові кошти, остання сума операції (10035,13 доларів США) з депозитного рахунку ОСОБА_3 , який відкритий до укладення шлюбу. Згідно спірного договору купівлі-продажу житлового будинку продаж житлового будинку було здійснено за 164 978,00 грн., що станом на 09.02.2017 складало 6419 доларів США. Згідно спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки продаж земельної ділянки було здійснено за 79 130,00 грн., що станом на 09.02.2017 складало 3079 доларів США. Відтак, загальна сума купівлі спірного майна складала 9497, 98 доларів США. Останнє підтверджує його доводи, що він купив за особисті кошти спірне майно.У ОСОБА_2 до укладення шлюбу та під час шлюбу не було власних заощаджень. Кошти на її фінансові потреби надавав він, зокрема і на закриття кредиту, який був взятий відповідачем до укладення шлюбу, а відтак у цей період вона не мала реальних доходів, які б можливо було вкласти в інвестування будинку та земельної ділянки, чи покласти кошти в банківську установу на депозитний рахунок. Доказів зворотного ОСОБА_2 не надала. Тому, просив визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визнати право особистої приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:044:0012, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та покласти на ОСОБА_2 обов`язок відшкодувати судові витрати по справі.

18.02.2022 та 21.02.2022 представник відповідача, адвокат Малиневський Павло Петрович, подав заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначив, що з наведеними доводами позивача у відповіді на відзив відповідач не погоджується, оскільки позивач не надав жодного доказу, який би дійсно підтверджував, що саме кошти набуті ним до шлюбу, були використані для придбання спірного нерухомого майна (наприклад, платіжне доручення про перерахування коштів з рахунку позивача, кошти на якому належали йому особисто; призначення платежу в квитанції про те, що оплата була проведена за рахунок коштів позивача, отриманих ним до шлюбу; положення договору про те, що майно оплачується за рахунок власних коштів позивача). Крім того, у відповіді на відзив позивач дослівно зазначив, що він надавав кошти на фінансові потреби відповідача, у тому числі, на закриття кредиту, який був узятий відповідачем до укладення шлюбу. Тобто, визнав, що його особисті кошти він витрачав не на придбання спірного майна, а на інші цілі. За вісімнадцять місяців перебування у шлюбі позивач отримав біля 180 тис. грн пенсійних виплат. Відповідачка, також, має статус пенсіонера, щомісячний розмір її пенсії становив 3130,63 грн. За період спільного проживання, до укладення договорів купівлі-продажу, вона отримала близько 56 тис. грн. пенсійних виплат. Загальна сума пенсійних доходів подружжя склала біля 236 000, 00 грн., тоді як загальна вартість придбаного майна становить 244 000 грн.(165 тис. + 79 тис.) Підтвердження того, що для придбання спірного майна були використані саме особисті кошти позивача, а не, наприклад, пенсійні кошти отримані подружжям за час перебування у шлюбі, позивачем не надано. Тому, просив у задоволенні позову відмовити, у зв`язку з недоведеністю.

21.02.2022 судом витребувано в АТ КБ «Приватбанк» інформацію щодо укладених між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 кредитних договорів до 31.12.2017 та витребувано їх копії з випискою по кредитних договорах завірених належним чином, витребувано в АТ КБ «Приватбанк» виписку про зарахування та зняття коштів з усіх депозитних рахунків ОСОБА_2 за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, з відображенням призначення відповідних операції.

03.05.2022 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті

Позивач - ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та пояснив, що у 2015 році він зійшовся з відповідачкою та 16.02.2016 вони одружилися, проживали в Житомирській області, с. Андрушки, в батьківській хаті. В нього був депозит 20 000 доларів США, а саме кошти, які він заробив, працюючи на атомній станції, та кошти, які він отримав в 2007 році виходячи на пенсію, тобто отримав 20% від окладу, а вже потім поклав їх у банк Приват в 2012 році - 17000 доларів США, відсотки набігали, в 2015 році стало 20000 доларів США, 30.05.2016 депозит було продовжено. У 2015 році він зняв 3000 доларів США, але коли відповідач дізналася про його кошти в розмірі 17000 доларів США сказала, щоб він їх забрав, бо банк буде банкрутом, але він відмовився. У 2016 році вирішив розділити вклад - 10 000 доларів США на відповідача та 7000 доларів США на себе та враховуючи 3000 доларів США, які він зняв. Потім почали обговорювати придбання майна в м. Біла Церква, він погодився оформити на неї будинок, повірив їй. У 2018 році її син запропонував їм переїхати в Росію, продавши все майно, але він відмовився. Тоді відповідач почала влаштовувати скандали, забирала його пенсію, почала віддалятися. Справа про розлучення за її позовом наразі ще в суді, рішення немає. Відповідач викравши його ІПН, хотіла без нього продати будинок, викликала поліцію, бо він начебто не має права жити в будинку, миром вирішити спір неможливо. До шлюбу у відповідача майна не було, адже свої кошти вона витратила на своє здоров`я, лікування, слуховий апарат, лікування в інституті ОСОБА_4 . До шлюбу вона також не мала депозитів, а мала кредит, він їй говорив, щоб вона погашала його за свої кошти, а на його кошти вони жили. 31.05.2016 позивач зняв свої кошти з депозиту в розмірі 10 000 доларів США, бо відповідач сказала, що банк може стати банкрутом і покласти їх частину на неї. Кошти, що були на депозиті були до червня 2017 року, коли вирішили купити будинок, тому і зняли їх. Він зняв зі свого депозиту та перевів на її рахунок 10 249 доларів США, але чому зараховано відповідачу 10000 доларів США він пояснити не може. Ці кошти були зняті ОСОБА_2 за його проханням 01.06.2017. В 2015 році він знімав 3000 доларів США, які лежали в нього, 2500 доларів США він поклав 31.05.2016 на свій депозит. Майно оформлялося на відповідача та при оформленні купівлі-продажу майна він надавав нотаріальну згоду як подружжя. На його депозитному рахунку станом на 30.05.2016 було 7 535,13 доларів США, а станом на 31.05.2017 сума складала 10035,13, які він зняв для придбання спірного нерухомого майна. 09.08.2017 він придбав за особисті кошти, які зняті з депозитних рахунків, спірну нерухомість, тобто через 2 місяці як зняв кошти з рахунку. У ОСОБА_2 інших доходів, окрім пенсії, не було. Водночас, до придбання спірної нерухомості, з моменту укладення шлюбу, пройшло лише 1,5 роки, а тому за цей період вони не могли нажити спільне майно, оскільки обоє пенсіонери, потрібно було купувати медикаменти, купувати продукти та оплачувати комунальні послуги. У ОСОБА_2 діти громадяни Російської Федерації, вона перебуває з ними, в Україну повертатись не збирається, оскільки, бажає отримати громадянство Росїї. Вона врахувала його прихильність до неї та скориставшись цим ввела його в оману, попросивши, щоб він оформив на неї нерухомість, оскільки у нього є діти і нібито, в разі його смерті, вони будуть претендувати на його майно. Він її пожалів, оскільки, планував з нею зустріти старість, а вона скористалась його довірою.

Представник позивача, адвокат Павлецька Марина Анатоліївна, у судовому засіданні позовні вимоги та обставини справи, викладені у заявах по суті справи підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача, адвокат Малиневський Павло Петрович, в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні за недоведеністю, підтримав викладені у відзиві, запереченні на відповідь на відзив та поясненнях обставини.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що 16 лютого 2016 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим відділом РАЦС Попільнянського районного управління юстиції у Житомирській області Центрально- Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис №8 (Т. 1 а.с. 9, 10, 99).

З копії трудової книжки серії НОМЕР_4 від 30.07.1971 (Т. 1 а.с. 17), вбачається, що ОСОБА_1 07.05.2007 був звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності ст. 38 КЗпП України.

Також, встановлено, що 09.08.2017 за відповідачем - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером: :03:044:0012, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, серія №1-1224, виданого 09.08.2017 державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В. та право приватної власності на житловий будинок, загальною площею 60,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, серія №1-1222, виданого 09.08.2017 державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В., що підтверджується матеріалами справи (Т. 1 а.с. 13-14, 36, 97-98, 100-110).

Згідно стислого звіту про орієнтовну вартість об`єкта оцінки: земельної ділянки з кадастровим номером: :03:044:0012, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та житлового будинку, загальною площею 60,9 кв.м. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (Т. 1 а.с.15), ринкова вартість вказаного майна становить 888750,00 грн.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Згідно із ч.1, ч.6, ч.9, ч.10 ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно із ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17,від 21.11.2018 у справі №372/504/17, від 31.01.2019 у справі №686/23104/17, від 12.02.2020 у справі №725/1776/18,від 05.08.2020 у справі №682/2493/16-ц,від 22.09.2020 у справі №214/6174/15-ц.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 та у постанові від 03.04.2020 у справі №286/1537/16-ц.

Судом встановлено, що нерухоме майно, а саме: земельна ділянка з кадастровим номером: :03:044:0012, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та житловий будинок, загальною площею 60,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , набуте сторонами у період перебування в зареєстрованому шлюбі.

Позивач, на підтвердження факту визнання майна, що придбане у шлюбі, особистою приватною власністю, зазначає, що нерухоме майно зареєстроване на відповідача, адже покупцем у договорі купівлі-продажі вказано саме її, однак, вона коштів на придбання спірного будинку та земельної ділянки не надавала. В період шлюбу відповідач була пенсіонером та отримувала пенсію - 2200 грн., а тому фактично не могла придбати нерухомість, водночас, він працював на Рівненській АЕС, у 2007 році пішов на пенсію, при чому при виході на пенсію він отримав грошові кошти в сумі 60 000 грн. Він відкрив у АТ КБ «Приватбанк» депозитний рахунок № НОМЕР_1 від 12.05.2012 та вклав суму в розмірі 17 000 доларів, тобто за 4 роки і 7 місяців до укладення шлюбу. Станом на момент укладення шлюбу, на його рахунку була сума в розмірі 17223,65 доларів США. Пізніше по цьому ж рахунку здійснювались різні грошові операції, в результаті чого 31.05.2017 були зняті усі грошові кошти (10035,13 доларів США) з депозитного рахунку ОСОБА_1 , який відкритий до укладення шлюбу. Згідно спірного договору купівлі-продажу житлового будинку продаж житлового будинку було здійснено за 164 978,00 грн., що станом на 09.02.2017 складало 6419 доларів США та згідно спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки продаж земельної ділянки було здійснено за 79 130,00 грн., що станом на 09.02.2017 складало 3079 доларів США. Відтак, загальна сума купівлі спірного майна складала 9497,98 доларів США. Тому, останнє підтверджує, що він купив за особисті кошти спірне майно, а у ОСОБА_2 до укладення шлюбу та під час шлюбу не було власних заощаджень, кошти на її фінансові потреби надавав він, зокрема і на закриття кредиту, який був нею взятий до укладення шлюбу, а відтак у цей період вона не мала реальних доходів, які б можливо було вкласти в інвестування будинку та земельної ділянки, чи покласти кошти в банківську установу на депозитний рахунок.

Однак, суд критично оцінює зазначене твердження позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме про таке застосування норм статей 57, 60 СК України зазначено у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Так, 15.05.2012 позивач - ОСОБА_1 відкрив у АТ КБ «Приватбанк» депозитний рахунок № НОМЕР_1 (договір SAMDN9964) та вклав суму грошових коштів в розмірі 17 000 доларів США, в травні 2016 року зняв з депозитного рахунку 9500 доларів США та 7535,13 доларів США, що підтверджується випискою по договору №0184 та довідкою від 27.09.20212 АТ КБ «Приватбанк» (Т. 1 а.с. 11, 72-73). Також, в період з 03.06.2015 по 17.06.2015 позивач зняв з даного депозитного рахунку 3300 доларів США, що також підтверджується випискою по картці за період з квітня 2015 року по червень 2015 року (Т. 1 а.с. 12).

30.05.2016 позивач - ОСОБА_1 відкрив у АТ КБ «Приватбанк» депозитний рахунок № НОМЕР_2 (договір SAMDNWFD901) та вклав суму в розмірі 7 535,13 доларів США та 31.05.2017 зняв кошти з депозиту в розмірі 10035,13 доларів США, що підтверджується випискою по договору №8163 (Т. 1 а.с. 74). Також, на вказаний депозитний рахунок 31.05.2016 було внесено суму у розмірі 2500 доларів США.

Законом України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Пунктами 6.3., 7.1.4 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні`передбачено, що порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Особливості режимів функціонування вкладних (депозитних), поточних рахунків визначаються нормативно-правовими актами НБУ та договорами, що укладаються клієнтами та обслуговуючими їх банками.

Відповідно до пункту 10.20. Постанови НБУ від 12 листопада 2003 року№ 492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» з вкладного (депозитного) рахунку фізичної особи-резидента в іноземній валюті за розпорядженням вкладника або за його дорученням кошти повертаються шляхом виплати готівкою; перерахування на власний поточний або власний вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті.

З наданих до суду виписок вбачається, що 30.05.2016 позивач відкрив новий депозит, на який з попереднього депозитного рахунку було зараховано 7535,13 доларів США. Разом з тим, на вказаний рахунок в період перебування сторін у шлюбі, вносилися грошові кошти, зокрема, 31.05.2016 було внесено суму у розмірі 2500 доларів США, яка вже є спільною сумісною власністю подружжя.

З копії виписки по депозитним рахункам ОСОБА_2 за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, яка надана AT КБ «Приватбанк» 11.03.2022 вих. № 20.1.0.0.0./7-2 0310/75065 на виконання ухвали суду про витребування доказів від 21.02.2022 (Т. 2 а.с. 81-85), вбачається, що 31.05.2016 відповідач ОСОБА_2 відкрила у АТ КБ «Приватбанк» депозитний рахунок (договір SAMDNWFD601) і вклала суму в розмірі 10000 доларів США та 01.06.2017, тобто менше ніж за два місці до укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна (09.08.2017), зняла зі свого депозитного рахунку 10 064 доларів США.

Отже, твердження позивача про те, що кошти в розмірі 10 249,74 доларів США, які він зняв зі свого депозиту за період з лютого по травень 2016 року, а потім 31.05.2016 вніс на депозитний рахунок відповідача у розмірі 10 249 доларів США, не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки, як було зазначено вище в рішенні 30.05.2016 позивач відкрив новий депозит, на який з попереднього депозиту було зараховано 7,5 тис. доларів США та зняв кошти в розмірі лише 9500 доларів США.

Крім того, суд враховує, що кошти, які знаходяться на депозитному рахунку в банку є спільною сумісною власністю подружжя, якщо не буде доведено зворотного (правова позиція Верховного Суду, що викладена у постанові від 20.10.2021 у справі №565/1362/19).

З копій кредитних договорів укладених між ОСОБА_2 та АТ КБ «Приватбанк» та копій виписок по них, наданих AT КБ «Приватбанк» 12.03.2022 вих. №20.1.0.0.0./7-220310/75068 на виконання ухвали суду про витребування доказів від 21.02.2022 (Т. 2 а.с. 86-93, 96-103, 105-109) вбачається, що між відповідачем та АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитні договори, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 21.09.2010 та від 11.08.2014, відповідач погашала заборгованість по них, сплачуючи щомісячні платежі, як до реєстрації шлюбу, так і після реєстрації шлюбу з позивачем, а тому достеменно стверджувати, що позивач вносив свої особисті кошти на погашення кредитних зобов`язань відповідача підстав немає.

З договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.08.2017, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В., зареєстрованого в реєстрі за №1-1222 (Т. 1 а.с. 100-103, 134-135), вбачається, що продаж житлового будинку, загальною площею 60,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вчинено за 164 900,00 грн. та в п. 12 договору зазначено, що договір укладається за згодою подружжя покупця, ОСОБА_1 , що підтверджується його заявою, справжність підпису на якій засвідчено Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою Київської області 09.08.2017 за реєстровими номерами № 1-1220.

З копії заяви ОСОБА_1 від 09.08.2017, посвідченої державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В., зареєстрованої в реєстрі за №1-1220 (Т. 1 а.с. 152), вбачається, що позивач дав згоду на укладення договору про купівлю житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами та будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , його дружиною ОСОБА_2 , з якою він перебуває у зареєстрованому шлюбі з 16.02.2016. Також, він підтвердив, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості є їхньою спільною сумісною власністю, придбаний ними житловий будинок, також, буде об`єктом права спільної сумісної власності, як такий, що набувається за час шлюбу.

З договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.08.2017, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В., зареєстрованого в реєстрі за №1-1224 (Т. 1 а.с. 105-108, 159-160), вбачається, що продаж земельної ділянки з кадастровим номером: :03:044:0012, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вчинено за 79130,00 грн. та в п. 11 договору зазначено, що договір укладається за згодою подружжя покупця, ОСОБА_1 , що підтверджується його заявою, справжність підпису на якій засвідчено Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою Київської області 09.08.2017 за реєстровими номерами № 1-1221.

З копії заяви ОСОБА_1 від 09.08.2017, посвідченої державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В., зареєстрованої в реєстрі за №1-1221 (Т. 1 а.с. 178), вбачається, що позивач дав згоду на укладення договору про купівлю земельної ділянки, загальною площею 0,0877 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , його дружиною ОСОБА_2 , з якою він перебуває у зареєстрованому шлюбі з 16.02.2016. Також, він підтвердив, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості є їхньою спільною сумісною власністю, придбаний ними житловий будинок, також, буде об`єктом права спільної сумісної власності як такий, що набувається за час шлюбу.

Вищезазначені обставини підтверджуються належним чином завіреними копіями нотаріальної справи, наданими Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою Київської області на виконання ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області про витребування доказів від 26.01.2022 (а.с. 134-184) та сторонами не заперечуються, а тому стверджувати, що відповідач скориставшись прихильністю до неї, ввела позивача в оману, підстав немає.

З довідки ГУ ПФУ у Київській області від 07.05.2022 (Т. 1 а.с. 204-205, Т. 2 а.с. 6-7) вбачається, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ у Київській області та отримує пенсію за віком в розмірі 3130,63 грн. в період з січня 2015 по грудень 2017 року.

З довідки про доходи №140141, видана ГУ ПФУ в Київській області 23.02.2022 (а.с. Т. 2 а.с. 57) вбачається, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ у Київській області та отримує щомісячно пенсію за віком в розмірі 3436,90 грн. за 2015 рік.

З довідки про доходи №330311, видана ГУ ПФУ в Київській області 23.02.2022 (а.с. Т. 2 а.с. 58) вбачається, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ у Київській області та отримує щомісячно пенсію за віком в розмірі 3436,90 грн. за 2016 рік.

З довідки про доходи №553514, видана ГУ ПФУ в Київській області 23.02.2022 (а.с. Т. 2 а.с. 59) вбачається, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ у Київській області та отримує щомісячно пенсію за віком в розмірі 3436,90 грн. в період з січня 2017 року по вересень 2017 року, отримує щомісячно пенсію за віком в розмірі 7061,20 грн. в період з жовтня 2017 року по грудень 2017 року.

Також, з довідки ТОВ «Сігнет-Центр» від 22.02.2022 (а.с. Т. 2 а.с. 60) вбачається, що позивач здає в оренду земельну ділянку ТОВ «Сігнет-Центр» та за період з 2015 року по 2017 рік йому була нарахована орендна плата з врахуванням податків в розмірі 31774,46 грн.

Згідно ст. 61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Отже, за вісімнадцять місяців перебування сторін у шлюбі до укладення договорів купівлі-продажу позивач отримав в середньому пенсійні виплати - 61864,20 грн., орендну плату - 20000 грн., відповідач отримала пенсійні виплати -56351,34 грн., та зазначені кошти є спільним сумісним майном подружжя і загальна сума доходів подружжя склала 138 215,54 грн.

Вищевказані документи та обставини спростовують твердження позивача про те, що у ОСОБА_2 до укладення шлюбу і під час шлюбу не було заощаджень та свідчать, що у подружжя було достатньо коштів для придбання спірного майна, загальна вартість якого становила 244 030,00 грн. (будинку 164 900 грн + земельної ділянки 79 130 грн), враховуючи, також, що договори купівлі-продажу спірного житлового будинку та земельної ділянки були укладені 09.08.2017, через вісімнадцять місяців після укладення шлюбу - 16.02.2016.

Статтею 129 Конституції України визначено змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості як одні з основних засад судочинства.

Відповідно до змісту статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас принцип змагальності не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. За умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони.

Правова позиція Верховного Суду викладена у постановах від 20.03.2019 №750/8986/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом (правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 27.05.2020 у справі № 2-879/13, від 07.04.2021 №280/1380/17).

Недоведеність вимог позивача щодо спростування презумпції спільності права власності на майно подружжя є підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від 05.04.2018 № 404/1515/16-ц; від 29.05.2019 №522/19610/15-ц; від 12.06.2019 № 595/324/17).

Таким чином, суд приходить до висновку, що презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період шлюбу, позивачем не спростована, а тому, в задоволенні позову слід відмовити.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню, а представник відповідача, адвокат Малиневський Павло Петрович, заяву про надання доказів щодо витрат відповідача на правничу допомогу протягом 5 днів до закінчення судових дебатів не заявив.

Керуючись ст. 3, 7, 57, 60, 61, 63 СК України, ст. 368 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 76 - 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), про визнання права особистої приватної власності на майно, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27.06.2022, з урахуванням ч.3 ст. 124, ч.6 ст. 259 ЦПК України.

СуддяО. В. Бондаренко