Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.05.2022 Справа №607/955/21

місто Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Герчаківської О. Я.,

за участі секретаря судового засідання Созанської Т. І.,

представника позивача, адвоката Фльорківа О. В.,

представника відповідача, адвоката Данильченко О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк», Банк) про стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 16 жовтня 2013 року між ним та АТ КБ «Приватбанк» укладено Договір № SAMDN1782 (Вклад «Стандарт на 12 мес») (надалі договір вкладу), оформлений провідним економістом відділення АТ КБ «Приватбанк» в м. Тернополі Євсенковою Н. В., за умовами якого ОСОБА_1 передав Банку кошти в сумі 170000 гривень (надалі вклад) для розміщення на депозитному вкладі строком на 366 днів до 16 жовтня 2014 року із нарахуванням на суму вкладу процентів за ставкою 18% річних. На момент укладення договору позивача було ознайомлено із Умовами та правилами надання банківських послуг (надалі Правила), актуальними на 01 жовтня 2013 року та розміщеними на сайті pb.ua, що підтверджується відповідною відміткою в договорі вкладу. Однією із істотних умов договору вкладу, на яких позивач розміщував вклад у Банку, була його мультивалютна властивість, що дозволяла вкладнику переоформити свій діючий вклад на депозит в іншій валюті. Однак, у зв`язку із невиконанням відповідачем власних зобов`язань за договором вкладу, позивач звертався за захистом своїх прав, як вкладника за договором вкладу та споживача фінансових послуг до суду. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 30 грудня 2014 року у справі № 607/9814/14ц за позовом ОСОБА_1 до AT КБ «Приватбанк» про примусове виконання обов`язку в натурі, позовні вимоги задоволено та зобов`язано AT КБ «Приватбанк» конвертувати вклад за договором № SAMDN1782 (Вклад «Стандарт на 12 мес») від 16 жовтня 2013 року в сумі, що існувала станом на дату звернення ОСОБА_1 29 січня 2014 року, та яка складала 188 747,43 гривень, у валюту долар США за комерційним курсом AT КБ «Приватбанк», що діяв на момент звернення ОСОБА_1 29 січня 2014 року, та зобов`язано AT КБ «Приватбанк» нарахувати відсотки на суму вкладу за період з 29 січня 2014 року по дату закінчення договору 16 жовтня 2014 pоку, врахувавши суму нарахованих відсотків по даному депозиту. На виконання вказаного рішення суду Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано виконавчий лист, котрий було передано для примусового виконання в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», до Жовтневого відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Листом від 04 вересня 2015 року № 15899 за підписом начальника Жовтневого відділу ДВС Дніпропетровського МУЮ позивача повідомлено, що станом на 31 серпня 2015 року рішення суду боржником не виконано, з огляду на що 31 серпня 2015 року на адресу Жовтневого PB ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області направлено подання про притягнення посадових осіб AT КБ «ПриватБанк» до кримінальної відповідальності за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 382 Кримінального кодексу України, та 04 вересня 2015 року на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження». Відтак, рішення від 30 грудня 2014 року у справі № 607/9814/14ц відповідачем не було виконано, в тому числі і під час встановленої Законом України «Про виконавче провадження» процедури виконавчого провадження. Станом на 29 січня 2014 року дату звернення позивача до відповідача із заявою про конвертацію вкладу, котра, зокрема, зазначена в рішенні від 30 грудня 2014 року у справі № 607/9814/14ц, та за комерційним курсом AT КБ «Приватбанк», на яку відповідач був зобов`язаний здійснити конвертацію вкладу, в AT КБ «Приватбанк» було встановлено курс гривні до долара США на рівні 8,49 грн за 100,00 дол. США. Таким чином, за умови виконання відповідачем умов договору вкладу та рішення від 30 грудня 2014 року у справі № 607/9814/14ц, сума коштів у валюті долар США, яку позивач мав отримати після конвертації вкладу в розмірі 188 747,43 гривень із гривні в долар США, складала 22 231,73 дол. США. 19 жовтня 2015 року Банком повернуто позивачу кошти за вкладом у розмірі 199738,81 грн, що за комерційним курсом AT КБ «Приватбанк», котрий станом на 19 жовтня 2015 року було встановлено на рівні 23,4741784 грн за 100,00 дол. США, складало 8508,87 дол. США. Таким чином, по закінченню строку дії договору вкладу, а саме 19 жовтня 2015 року, позивачу не було повернуто частину вкладу у розмірі 13 722,86 дол. США, що складає різницю між сумою вкладу, котра мала бути виплаченою Банком за умови виконання відповідачем умов договору вкладу та рішення від 30 грудня 2014 року у справі № 607/9814/14ц (22 231,73 дол. США) та сумою коштів за вкладом, виплачених позивачу в гривневому еквіваленті за комерційним курсом ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 19 жовтня 2015 року (8 508,87 дол. США). Крім того, відповідачем не виплачено позивачу відсотки за користування коштами за вкладом у розмірі, встановленому Банком для вкладів в валюті долар США та котрі у відповідності до вказаного рішення від 30 грудня 2014 року у справі № 607/9814/14ц та умов договору вкладу підлягали нарахуванню за період з 29 січня 2014 року по 19 жовтня 2015 року.

У зв`язку із наведеним та враховуючи таке невиконання відповідачем рішення від 30 грудня 2014 року у справі № 607/9814/14ц та власних зобов`язань за договором вкладу, позивач вчергове звернувся за захистом своїх прав, як вкладника за договором вкладу та споживача фінансових послуг, до суду та рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 вересня 2019 року у справі № 607/14632/18, котре залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року, позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів за договором вкладу задоволено частково та стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» в користь позивача грошові кошти за договором вкладу в розмірі 13 722,86 долари США та відсотки, що підлягали нарахуванню за користування коштами за вкладом за період з 29 січня 2014 року по 19 жовтня 2015 року в сумі 4 360,21 доларів США. На виконання вказаного рішення від 09 вересня 2019 року у справі № 607/14632/18 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано виконавчий лист, котрий було передано для примусового виконання в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», до Печерського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). В ході виконавчого провадження ВП № 62533604 з примусового виконання виконавчого листа, виданого для примусового виконання рішення від 09 вересня 2019 року по справі № 607/14632/18, державним виконавцем стягнуто із відповідача, як боржника та 26 листопада 2020 року перераховано позивачу, як стягувачу, кошти в сумі 509 714,73 грн, що еквівалентно 17 959,34 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату перерахування (списання) коштів. Таким чином, в період з 19 жовтня 2015 року (дата закінчення строку дії договору вкладу) по 26 листопада 2020 року (дата перерахування (списання) коштів в користь позивача), відповідач прострочив виконання своїх зобов`язань за договором вкладу, підтверджених наведеними рішенням від 30 грудня 2014 року в справі № 607/9814/14ц та рішенням від 09 вересня 2019 року у справі № 607/14632/18.

Покликаючись на ст. 625 ЦК України, позивач зазначив, що враховуючи прострочення відповідачем грошового зобов`язання з виплати позивачу коштів за договором вкладу в сумі 18083,07 дол. США, з яких: 13 722,86 дол. США частина вкладу, неповернута позивачу по закінченню строку дії договору вкладу 19 жовтня 2015 року, 4 360,21 дол. США відсотки, що підлягали нарахуванню за користування коштами за вкладом за період з 29 січня 2014 року по 19 жовтня 2015 року та не виплачені позивачу по закінченню строку дії договору вкладу 19 жовтня 2015 року, протягом періоду з 19 жовтня 2015 року по 26 листопада 2020 року (1865 днів), відповідач, окрім сплати суми боргу, зобов`язаний сплатити 3 % річних від простроченої суми за увесь період прострочення, що складає 2 771,91 дол. США, із розрахунку: 18 083,07 * 1 865 * 3 / 100 / 365 = 2 771,91.

Також позивач, покликаючись на вимоги ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі вказав, що до стягнення із відповідача в його користь підлягає також неустойка (пеня) за невиконання договору вкладу в розмірі трьох відсотків від суми невиплачених коштів за договором вкладу за кожен день прострочення.

Враховуючи кількість прострочених днів за договором вкладу (1 865 днів з дати закінчення строку вкладу 19 жовтня 2015 року до 26 листопада 2020 року дати перерахування (списання) коштів в користь позивача), суму невиплачених коштів за договором вкладу (18 083,07 дол. США), офіційний курс НБУ на звернення до суду (28,1926 грн 71 дол. США), розмір неустойки (пені) за невиконання договору вкладу, котра підлягає стягненню із відповідача в користь позивача, становить 28 5237 99,56 гривень, із розрахунку: 18083,07 х 28,1926 = 509808,75; 509808,75 х 3 % х 1865=28523799,56.

За таких обставин, ОСОБА_1 просив суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь кошти в сумі 2 771,91 доларів США в рахунок компенсації за прострочення виконання грошового зобов`язання, та 28 523 799,56 гривень неустойки (пені); судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2021 року відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

02 березня 2021 року судом зареєстровано відзив на позову заяву представника відповідача АТКБ «Приватбанк», адвоката Панькова О. П., в якому він просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів відзиву представник відповідача зазначив, що 16 жовтня 2013 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу № SAMDN1782 (вклад «Стандарт»), відповідно до умов якого вкладник передав, а банк прийняв грошові кошти у сумі 170 000,00 грн на строк до 16 жовтня 2014 року з процентною ставкою 18% річних. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 30 грудня 2014 року у справі № 607/9814/14ц за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» позовні вимоги задоволено та зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» конвертувати вклад за договором № SAMDN1782 від 16 жовтня 2013 року в сумі, що існувала на 29 січня 2014 року та складала 188 747,43 грн у валюту долар США за комерційним курсом на 29 січня 2014 року та нарахувати відсотки. 19 жовтня 2015 року Банком повернуто позивачу вклад у сумі 199 738,81 грн та договір розірвано. Не погоджуючись із отриманою сумою, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду про стягнення коштів. На час подання позову договір вже було розірвано. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 вересня 2019 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» та стягнуто грошові кошти за договором банківського вкладу у сумі 13 722,86 дол. США та нараховані відсотки по 19 жовтня 2015 року у сумі 4 360,21 дол. США. Рішення суду від 09 вересня 2019 року виконано відповідачем 26 листопада 2020 року.

Враховуючи вищевикладене, представник відповідача вважає, що зобов`язання за договором банківського вкладу припинились 19 жовтня 2015 року, а саме у дату розірвання договору на вимогу вкладника та виплати суми вкладу.

Також представник відповідача зауважив, що для застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України у частині стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, слід довести всі складові цивільноправової відповідальності боржника. При цьому обов`язок доказування покладається виключно на кредитора. Умовами договору № SAMDN1782 (вклад «Стандарт») від 16 жовтня 2013 року не передбачено обов`язку банку конвертації вкладу в іншу валюту, так само як і не передбачено право вкладника вимагати від банку здійснення такої конвертації. Враховуючи відсутність обов`язку конвертації банківського вкладу безпосередньо у договорі, вбачається, що обов`язок Банку сплатити грошові кошти на користь ОСОБА_1 виник на підставі судового рішення щодо стягнення коштів. Судове рішення було виконано боржником 26 листопада 2020 року, про що свідчить надана позивачем виписка по рахунку. Крім цього, представник АТ КБ «Приватбанк» вважає, що передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільноправову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). Отже, відповідно до правовідносин між АТ КБ «Приватбанк» та позивачем з приводу затримки виконання рішення суду, а саме виплати суми банківського вкладу не може застосовуватись ст. 625 ЦК України, яка передбачає цивільну відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, а повинні застосовуватись положення Закону України «Про виконавче провадження», які регулюють порядок, строки виконання судового рішення та відповідальність.

Адвокат Паньков О. В. звертав увагу, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 02 березня 2016 року у справі № 62491 цс 15, дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

Окрім цього, представник відповідача посилався на те, що позивачем пропущено позовну давність, оскільки з урахуванням вимог ст.ст. 261, 267 ЦК України, позовна давність сплила ще 19 жовтня 2018 року, а тому просив застосувати наслідки пропуску позовної давності до спірних правовідносин.

Крім того, вважає, що наданий позивачем розрахунок пені, виконаний за п`ять років, суперечить нормам діючого законодавства. З урахуванням трирічного строку позовної давності, розрахунок пені у розмірі 3% річних, при наявності підстав для застосування ст. 625 ЦК України, мав би виглядати наступним чином: сума грошового зобов`язання за договором 13722,86 дол. США період 19 січня 2018 року до 25 листопада 2020 року 1041 день; 13 722,86 дол. США * 3% / 365 * 1041 день = 1 174,15 дол США.

Щодо стягнення пені у відповідності до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», представник АТ КБ «Приватбанк» вказав, що згідно зі ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах позовної давності за основною вимогою (постанова Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6474цс16). З урахуванням викладеного, розрахунок пені, який відповідає засадам розумності, добросовісності, справедливості та узгоджується із практикою Верховного Суду має виглядати наступним чином: період прострочення 19 січня 2020 року (в межах 1 року з дати звернення до суду та відкриття провадження відкриття провадження з посиланням на ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України) 25 листопада 2020 року (дата виплати коштів 312 днів; сума грошового зобов`язання по договору 13 722,86 дол. США; відсоткова ставка за договором наданим позивачем (вартість фінансової послуги за 1 рік) 10,5 % річних на дату розірвання договору; вартість фінансової послуги за 1 день 10,5% : 365 дн. = 0, %. Таким чином, 3 % вартості фінансової послуги за період з 19 січня 2020 року по 25 листопада 2020 року складає: 0, % х 13722,86 дол. США х 3 / 100 х 312 дн. = 36.95 дол США * 28.1 (курс НБУ = 1038,30 грн).

Посилаючись на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах № 757/18977/18ц, № 757/53464/18, № 757/42043/18ц, представник відповідача зазначив, що чинне законодавство передбачає неустойку в якості засобу виконання зобов`язань та як міру майнової відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання, а суд, задля усунення явної її неспіврозмірності понесеним особою збиткам, має право на пом`якшення такої міри відповідальності та на зменшення розміру неустойки. Враховуючи викладене, просив застосувати норми ст. 551 ЦК України у випадку доведеності позивачем позовних вимог.

09 березня 2021 року суду подано відповідь на відзив на позовну заяву, у якій представник позивача підтримав позовні вимоги. Вказав, що представником відповідача не дотримано строку для подання відзиву, а тому просив його відхилити. Окрім цього вказав, що у зв`язку із невиконанням Банком зобов`язань за договором вкладу зобов`язання за договором вкладу не припинялися до дня їх фактичного виконання 26 листопада 2020 року, натомість необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи та наведеним положенням закону є твердження відповідача, за якими зобов`язання за договором банківського вкладу припинились 19 жовтня 2015 року. Представник позивач зазначив, що зобов`язання Банку з конвертації вкладу за договором вкладу та сплати позивачу коштів за договором вкладу, зокрема не виплачених позивачу по закінченню строку дії договору вкладу коштів в сумі 18 083,07 дол. США, з яких: 13 722,86 дол. США частина вкладу, неповернута позивачу по закінченню строку дії договору вкладу 19 жовтня 2015 року, 4 360,21 дол. США відсотки, що підлягали нарахуванню за користування коштами за вкладом за період з 29 січня 2014 року по 19 жовтня 2015 року, виникли з договору вкладу, а не на підставі судового рішення щодо стягнення коштів, як помилково зазначає відповідач у відзиві на позов.

Вважає, що безпідставними є посилання відповідача на правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 62759цс 15, які полягали у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільнуправову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України), та у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 62491цс15, які полягали у тому, що дія ст. 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч. 5 ст. 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин, адже від таких висновків Верховного суду України відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15ц. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Наведені відповідачем у відзиві на позов доводи та міркування щодо нарахування пені у встановленому ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» розмірі лише на розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника, а не на всю суму утримуваних банком коштів, не ґрунтується на законі та не відповідає наведеним висновкам про застосування положень ч. 5 ст. 10 Закони України «Про захист прав споживачів». Враховуючи тривалість невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором вкладу та рішень апеляційного суду Тернопільської області від 30 грудня 2014 року у справі № 607/9814/14ц, Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 вересня 2019 року у справі № 607/14632/18, зусилля, які доводилося прикладати позивачу для відновлення свого порушеного права тощо, заявлений до стягнення з відповідача в користь позивача розмір пені, нарахованої у відповідності до положень ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», є підставним, співмірним строкам прострочення відповідачем свого зобов`язання за договором вкладу та завданій позивачу шкоді, а підстави для пом`якшення відповідачу такої міри відповідальності та зменшення розміру неустойки відсутні.

Представник позивача вважає, що згідно п. 2 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку про видачу вкладу. Окрім цього, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), а тому 26 листопада 2020 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідача перед позивачем за договором вкладу припинилося. Із посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16ц вказав, що помилковими є твердження відповідача про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, спливає через три роки після закінчення строку вкладу за договором вкладу, та про сплив позовної давності за вимогами позивача.

Ухвалою суду від 08 квітня 2021 року було зупинено провадження у справі № 607/955/21 до закінчення розгляду справи № 320/5115/17 Великою Палатою Верховного Суду.

25 січня 2022 року провадження у справі відновлено.

04 лютого 2022 року представник відповідача надіслала на електронну адресу суду письмові пояснення, у яких просила врахувати правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові № 320/5115/17 від 09 листопада 2021 року та відмовити у задоволенні позову. Окрім цього, зазначила, що умовами договору не передбачено обов`язку банку конвертації вкладу в іншу валюту, а тому обов`язок банку сплатити кошти на користь ОСОБА_1 виник на підставі судового рішення щодо стягнення коштів. Оскільки судове рішення набрало законної сили 11 лютого 2020 року, то строк прострочення становить з 12 лютого 2020 року по 25 листопада 2020 року 288 днів, відтак 18 083,07 * 3 % * 288 / 365 = 428,04 дол. США.

Протокольною ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, постановленою без виходу до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 18 квітня 2022 року, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача, адвокат Фльорків О. В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву, просив задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача, адвокат Данильченко О. О. просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позову заяву та письмових поясненнях.

Суд, заслухавши доводи представників сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, встановив наступні обставини.

16 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» укладено Договір №SAMDN1782 (Вклад «Стандарт на 12 мес.») за умовами якого ОСОБА_1 передав банку кошти в сумі 170 000 гривень для розміщення на депозитному вкладі, строком на 366 днів по 16 жовтня 2014 року включно, із нарахуванням на суму вкладу процентів за ставкою 18% річних.

Однією із істотних умов договору, на яких розміщувався вклад у банку, була його мультивалютна властивість, що дозволяла вкладнику переоформити свій діючий вклад на депозит в іншій валюті.

Вказані обставини, як такі, що встановлені рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 30 грудня 2014 року у справі № 607/9814/14ц, яке набрало законної сили, доказуванню в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області у справі № 607/9814/14ц від 30 грудня 2014 року зобов`язано ПАТ КБ «Приватбанк» конвертувати вклад за договором у сумі, що існувала станом на дату звернення (29 січня 2014 року) та яка становила 188 747,43 грн. у валюту долари США за комерційним курсом ПАТ КБ «Приватбанк», що діяв станом на 29 січня 2014 року; зобов`язано ПАТ КБ «Приватбанк» нарахувати проценти на суму вкладу за період з 29 січня 2014 року до дати закінчення договору 16 жовтня 2014 року, врахувавши суму нарахованих процентів за даним депозитом.

На виконання рішення апеляційного суду Тернопільської області від 30 грудня 2014 року 18 березня 2015 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано виконавчий лист у справі № 607/9814/14ц.

04 вересня 2015 року державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпровського міського управління юстиції винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з направленням 31 червня 2015 року на адресу Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області подання про притягнення посадових осіб ПАТ КБ «ПриватБанк» до кримінальної відповідальності за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 382 Кримінального кодексу України, про що відповідним листом за вих. № 15899 повідомлено, в тому числі й позивача.

19 жовтня 2015 року ОСОБА_1 за договором вкладу було перераховано відповідачем суму 199 738,81 грн.

У 2016 році ОСОБА_1 за захистом порушеного права звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про відшкодування збитків, посилаючись на те, що внаслідок невиконання банком рішення суду від 30 грудня 2014 року про зобов`язання конвертувати його вклад за договором від 16 жовтня 2013 року в сумі 188 747, 43 грн у валюті долар США за комерційним курсом ПАТ КБ «Приватбанк», що діяв станом на 29 січня 2014 року та нарахувати відсотки на суму вкладу за період з 29 січня 2014 року до 16 жовтня 2014 року, йому заподіяно збитків у розмірі 15 135, 96 дол. США, що складають різницю між розміром вкладу, що повинен був бути нарахованим за вищезгаданим рішенням суду в сумі 22 231,73 дол. США та фактично отриманою сумою вкладу, яка була виплачена банком після закінчення дії договору та складає суму еквівалентну 7 095,77 дол. США. Також, з врахуванням того, що йому, як споживачу фінансових послуг, внаслідок невиконання банком зобов`язань за договором вкладу надано послугу неналежної якості, що призвело до переживань з його боку та душевних страждань, необхідності докладання додаткових зусиль для відновлення порушеного права, просив стягнути з відповідача заподіяну йому моральну шкоду, яку він оцінив у розмірі 5 000 грн. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/2972/16ц від 27 вересня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 15135, 96 дол. США для відшкодування завданих матеріальних збитків та 5 000 грн. завданої моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 24 листопада 2016 року, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Відмова мотивована тим, що, ухвалюючи рішення від 30 грудня 2014 року про зобов`язання банку здійснити конвертацію вкладу у долари США, суд визнав за позивачем право на отримання вкладу у доларах США в сумі, еквівалентній розміру вкладу в гривнях за комерційним курсом банку станом на 29 січня 2014 року. Невиконання банком рішення апеляційного суду Тернопільської області від 30 грудня 2014 року та повернення позивачу 19 жовтня 2015 року (після закінчення строку дії договору банківського вкладу) 199 738, 81 грн суми у національній валюті, яка не є еквівалентом вкладу, що повинен був бути конвертованим на підставі вказаного рішення суду в долари США, не є майновими збитками в розумінні ст.ст. 22, 623 ЦК України, у зв`язку з чим позивач наділений правом на звернення до суду за захистом порушеного права з відповідним позовом про повернення усієї суми вкладу та процентів.

Постановою Верховного Суду від 12 квітня 2018 року рішення апеляційного суду від 24 листопада 2016 року залишено без змін.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/14632/18 від 09 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів за договором вкладу задоволено частково. Стягнуто із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором вкладу у розмірі 13 722,86 долари США та відсотки, які підлягали нарахуванню за користування коштами за вкладом за період з 29 січня 2014 року по 19 жовтня 2015 року у сумі 4360,21 доларів США.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року вказане рішення залишено без змін.

На виконання рішення суду у справі № 607/14632/18 від 09 вересня 2019 року, 17 жовтня 2019 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано виконавчий лист, а 13 липня 2020 року державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Левіцькою А. С. відкрито виконавче провадження № 62533604.

26 листопада 2020 року на рахунок ОСОБА_1 зараховано 509 714,73 грн.

04 січня 2021 року виконавче провадження закрито, оскільки борг, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження боржником сплачено у повному обсязі

Відтак, проаналізувавши надані докази, суд вважає, що до правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального та процесуального права.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до змісту ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ст. 1058 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із ч. 2 ст. 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Статтею 1074 ЦК України встановлено заборону обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків та умов, зокрема щодо виплати коштів, визначених договором банкківського вкладу, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховний Суд у постанові № 922/175/18 від 30 січня 2019 року вказав, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/14632/18 від 09 вересня 2019 року встановлено, що повернута банком 19 жовтня 2015 року сума коштів у розмірі 199 738,81 грн за комерційним курсом АТ КБ «ПриватБанк» становила 8 508,87 доларів США. Відтак, різниця між виплаченою сумою коштів вкладу та сумою, яка підлягала виплаті становить 13 722,86 доларів США, а відсотки, які підлягали нарахуванню за користування коштами за вкладом за період з 29 січня 2014 року по 19 жовтня 2015 року складають суму 4 360,21 доларів США. Вказані грошові кошти було стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , рішення суду виконане 26 листопада 2020 року шляхом перерахування 509 714,73 грн позивачу державним виконавцем.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отож, до виниклих між сторонами правовідносин підлягає застосуванню ст. 625 ЦК України, однак з врахуванням позиції представника відповідача, до вирішення позовних вимог в цій частині слід застосувати наслідки спливу позовної давності.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 642/493/17ц.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення 3 % річних, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, заявлено у межах строку позовної давності.

У ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будьякого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15ц.

Тернопільський апеляційний суд у постанові № 607/14632/18 від 11 лютого 2020 року встановив, що договір вкладу позивачем не розривався, строк дії договору відповідно до п.п. 6, 7, 8 останнього було двічі пролонговано на 366 днів і такий мав би закінчитися 18 жовтня 2016 року. Однак, був припинений раніше за ініціативою Банку внаслідок перерахування позивачу коштів в сумі 199 738, 81 грн.

Відтак, в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України, договір вкладу, укладений між сторонами 16 жовтня 2013 року, припинив свою дію 19 жовтня 2015 року.

Покликаючись на ст. 625 ЦК України, позивач зазначив, що враховуючи прострочення відповідачем грошового зобов`язання з виплати позивачу коштів за договором вкладу в сумі 18083,07 дол. США, що встановлено рішенням суду у справі № 607/14632/18 від 09 вересня 2019 року, з яких: 13 722,86 дол. США частина вкладу, неповернута позивачу по закінченню строку дії договору вкладу 19 жовтня 2015 року, 4 360,21 дол. США відсотки, що підлягали нарахуванню за користування коштами за вкладом за період з 29 січня 2014 року по 19 жовтня 2015 року та не виплачені позивачу по закінченню строку дії договору вкладу 19 жовтня 2015 року, протягом періоду з 19 жовтня 2015 року по 26 листопада 2020 року (1865 днів), відповідач, окрім сплати суми боргу, зобов`язаний сплатити 3 % річних від простроченої суми за увесь період прострочення, що складає 2 771,91 дол. США, із розрахунку: 18 083,07 * 1 865 * 3 / 100 / 365 = 2 771,91.

Водночас, суд застосовує до виниклих між сторонами правовідносин в цій частині позовну давність та враховує, що рішенням апеляційного суду Тернопільської області у справі №607/9814/14ц від 30 грудня 2014 року зобов`язано ПАТ КБ «Приватбанк» конвертувати вклад за договором у сумі, що існувала станом на дату звернення (29 січня 2014 року) та яка становила 188747,43 грн. у валюту долари США за комерційним курсом ПАТ КБ «Приватбанк», що діяв станом на 29 січня 2014 року; зобов`язано ПАТ КБ «Приватбанк» нарахувати проценти на суму вкладу за період з 29 січня 2014 року до дати закінчення договору 16 жовтня 2014 року, врахувавши суму нарахованих процентів за даним депозитом.

За вказаних обставин, грошове зобов`язання між сторонами виражене в іноземній валюті доларах США, тому при розрахунках процентів та інших стягнень за основу береться розрахунок заборгованості в доларах США, що відповідає практиці Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові № 320/5115/17 від 09 листопада 2021 року.

Три відсотки річних розраховуються з урахуванням боргу АТ КБ «Приватбанк» перед ОСОБА_1 у розмірі 18 083,07 долари США, помноженого на кількість днів прострочення, що з урахуванням позиції Верховного Суду, викладеної у постановах № 922/4099/17 від 26 жовтня 2018 року, № 127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року, становить останні три роки, які передували подачі позову 1 096 днів, помноженого на 3 (розмір процентів, встановлений ч. 2 ст. 625 ЦК України), поділеного на 100 (визначення у процентах) та поділеного на 365 (днів у році).

Тобто 18 083,07 х 1096 х 3 : 100 : 365 = 1 628,96 доларів США.

Проведений розрахунок суд вважає вірним, адже невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. 26 листопада 2020 року на рахунок ОСОБА_1 зараховано 509 714,73 грн, що є моментом усунення порушення банком грошового зобов`язання перед позивачем, однак повне виконання рішення суду у вказану дату не обмежує позивача у праві отримати відшкодування за 3 роки, за період з 19 січня 2018 року до дня звернення до суду 19 січня 2021 року.

Щодо можливості застосування до виниклих між сторонами правовідносин норм Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закону № 1023ХІІ), на які покликався позивач та нарахування пені на підставі ч. 5 ст. 10 цього Закону суд керується позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною у постанові № 320/5115/17 від 09 листопада 2021 року.

Згідно з преамбулою Закону № 2664III у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності та розвитку конкуренто-спроможного ринку фінансових послуг в Україні.

У ч. 2 ст. 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Позовні вимоги стосуються правовідносин, які виникли з укладення договорів банківського вкладу.

Згідно з підпунктом 7.1.1. пункту 7.1. ст. 7 Закону № 2346ІІІ вкладний (депозитний) рахунок рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору.

У ст. 2 Закону № 2121ІІІ вказано, що вклад (депозит) це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

У частинах 1, 2 ст. 47 Закону № 2121ІІІ визначено види діяльності банку, зокрема банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг.

У пункті 1 ч. 3 ст. 47 цього Закону вказано, що до банківських послуг належать залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1 Закону № 2664III фінансова установа юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Фінансова послуга операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5); споживач фінансових послуг фізична особа, яка отримує або має намір отримати фінансову послугу для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю (пункт 71).

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону № 2664III фінансовими послугами вважаються, зокрема: залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та ін.

За ч. 2 ст. 4 Закону № 2664ІІІ фінансові послуги, надання яких передбачається іншими законами, підлягають включенню до переліку, визначеного частиною першою цієї статті. Надання фінансових послуг, не включених до зазначеного переліку, забороняється.

Отже, розміщення грошових коштів у вигляді вкладу (депозиту) та отримання процентів за вкладом є фінансовими операціями, які здійснюються у разі укладення договору банківського вкладу, і в сукупності становлять суть фінансової послуги, яка надається банком споживачу (вкладнику).

Відповідно до преамбули Закону № 1023XII він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі № 1023XII не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівліпродажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансовокредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта споживача.

У ст. 1 Закону № 1023ХІІ визначено, що споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція це будьякий виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, Законом № 1023ХІІ врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону № 1023ХІІ у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена ч. 5 ст. 10 Закону № 1023ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Як установлено рішеннями судів, договір вкладу, укладений між сторонами 16 жовтня 2013 року, припинений 19 жовтня 2015 року.

Після припинення такого договору між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи ст. 625 ЦК України у разі його невиконання.

Тобто з моменту припинення договору вкладу на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023ХІІ, а відтак пеня відповідно до ч.5 ст. 10 Закону № 1023ХІІ не нараховується.

Оскільки між позивачем та банком припинено правовідносини з договору банківського вкладу, то ч. 5 ст. 10 Закону № 1023ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини, а тому позов ОСОБА_1 у цій частині вимог не підлягає до задоволення.

Щодо вимоги про стягнення з АТ КБ «Пприватбанк» на користь позивача витрат на правничу допомогу, то суд встановив наступне.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першоючетвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Згідно з частиною 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Зазначений висновок відповідає позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» тлумачить «гонорар успіху» як домовленість, згідно з якою клієнт зобов`язується виплатити адвокату як винагороду певний відсоток від присудженої йому судом грошової суми, якщо рішення буде на користь клієнта. Якщо такі угоди є юридично дійсними, то визначені суми підлягають сплаті клієнтом (§ 55). Водночас відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, крім того, умова розумності їх розміру.

15 січня 2021 року між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Сила Права» в особі керуючого партнера Фльорківа О. В. укладено договір про надання правничої (правової) допомоги, за умовами якого адвокатське об`єднання зобов`язується здійснювати захист, представництво інтересів клієнта в Тернопільському міськрайонному суді Тернопільької області, Тернопільському апеляційному суді та ніших судах, державних органах, установах, недержавних організаціях у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів, на умовах і в порядку, передбачених цим договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання цього договору (п. 1.1. Договору). Клієнт зобов`язаний протягом трьох днів з дати укладення цього договору оплатити гонорар у розмірі, визначеному сторонами в додатку до цього договору (п. 4.3. Договору).

Згідно п. 1 додатку до договору від 15 січня 2021 року, види правничої (правової) допомоги: попередня (досудова) консультація, вивчення документів, судової практики та аналіз законодавства щодо предмета спору; формування правової позиції та підготовка позовної заяви, інших заяв по суті справи та заяв з процесуальних питань; участь у судових засіданнях; ознайомлення з матеріалами справи; складання адвокатських запитів (в разі необхідності); збір доказів; інша допомога, пов`язана із справою (п. 1 додатку № 1). За одну годину представництва в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, клієнт сплачує адвокатському об`єднанню гонорар у розмірі 1000 грн (п. 2 додатку № 1). Загальний розмір гонорару залежить від кількості затрачених адвокатом адвокатського об`єднання годин по даній справі, але в будь якому випадку не може бути меншим 8000 грн (п. 3 додатку № 1).

У акті № 1 від 07 квітня 2021 року обсягу наданої правничої (правової) допомоги до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 15 січня 2021 року, зазначено, що адвокатське об`єднання надало, а клієнт отримав, правничу (правову) допомогу в наступному обсязі:

попередня (досудова) консультація, вивчення документів, судової практики та аналіз законодавства щодо предмета спору 1 000 грн;

формування правової позиції, підготовка та подання позовної заяви 6 000 грн;

ознайомлення із відзивом на позов, підготовка та подання відповіді на відзив 3 000 грн;

участь у судових засіданнях 1 000 грн.

Всього: 11 000 грн.

У акті № 2 від 23 травня 2022 року обсягу наданої правничої (правової) допомоги до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 15 січня 2021 року, зазначено, що адвокатське об`єднання надало, а клієнт отримав, правничу (правову) допомогу в наступному обсязі:

участь у судових засідання 3 000 грн.

Згідно квитанції № 13 від 25 березня 2021 року ОСОБА_1 сплатив адвокатському об`єднанню «Сила права» 6 000 грн.

Представник відповідача подала заперечення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, у яких вказала, що у задоволенні вимоги про стягнення таких витрат слід відмовити з огляду на те, що: 1) у змісті договору сторони не визначили розмір гонорару адвоката за надання професійної правничої допомоги; 2) відсутні докази сплати позивачем коштів за договором, на умовах та в порядку, визначених п. 4.3. договору.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Верховним Судом у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Судом встановлено, що у матеріалах цивільної справи наявна квитанція № 13 від 25 березня 2021 року, що достовірно підтверджує факт понесення позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 6 000,00 грн.

Відтак, беручи до уваги наявність письмових пояснень представникак відповідача щодо стягнення витрат на правничу допомогу, враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт, дотримуючись принципів співмірності та розумності судових витрат, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6 000,00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При поданні позові позивач не сплачував судовий збір з підстав встановлених ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Оскільки позивач при поданні позову був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України та з урахуванням положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір» він підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Станом на день подання позову 19 січня 2021 року валютний курс Нацбанку становив 28,1926 грн. за 1 долар. Оскільки позов задоволено в частині стягнення 3 % річних у сумі 1 628,96 дол. США, вказану суму слід конвертувати у гривні станом на день подання позову: 1 628,96 х 28,1926 = 45 920,38 грн. Позивач просив стягнути із відповідача 2 771,91 дол. США та 28 349 177,98 грн, що станом на день подання позову становило 28 601 939,7 грн. Таким чином, із відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі: 45 920,38 * 11 350, 00 : 28 601 939,7 = 18,22 грн.

На підставі наведеного та керуючись статтями 4, 12, 76, 77, 78, 80, 81 141, 247, 258, 259, 264, 265, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути із акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 1 628,96 дол. США в рахунок компенсації за прострочення виконання грошового зобов`язання та 6 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь держави 18,22 грн судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Позивач: ОСОБА_1 ,РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: акціонерне товариства комерційний банк «Приватбанк»,, адреса місцезнаходження: вул. Грушевського, буд. 1Д, м. Київ, 01001.

Повний текст рішення суду складено 06 червня 2022 року.

Головуючий суддя О. Я. Герчаківська