П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2022 року м. Київ

Справа № 759/15303/21

Провадження: № 22-ц/824/4255/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Вербової І.М., Нежури В.А.,

секретар Івасенко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Тараско Тетяни Євгенівни в інтересах Комунального підприємства «Київпастранс»

на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Войтенко Ю.В.

у справі за позовом Комунального підприємства «Київпастранс» до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого жилого приміщення,

в с т а н о в и в :

В липні 2021 року Тараско Т.Є. в інтересах КП «Київпастранс» звернулася до суду із вказаним позовом, обґрунтувавши його тим, що ОСОБА_1 було переведено на посаду виконуючої обов`язків директора відокремленого підрозділу КП «Київпастранс» Навчально-курсового комбінату з 08.12.2016 року. На підставі заяви відповідачці був виданий ордер на право зайняття житлової площі в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 , площею 18,7 кв.м. Вказаний гуртожиток закріплено на праві повного господарського відання за КП «Київпастранс». Між відокремленим підрозділом - Службою утримання рухомого складу та транспортної інфраструктури КП «Київпастранс» та ОСОБА_1 був укладений договір найму житлового приміщення у гуртожитку від 27.12.2019 року №4-НОМЕР_1. На виконання даного договору вказана кімната була передана відповідачу актом приймання-передачі та іншого інвентарю кімнати, згідно якого підприємство передало, а мешканець гуртожитку ОСОБА_1 прийняла кімнату АДРЕСА_2 . Зауважила, що гуртожиток надається працівнику тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав йому це житло, останнього пов`язують трудові відносини. Після їх припинення гуртожиток має бути повернений роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Наказом КП «Київпастранс» від 29.07.2020 року №141-к відповідачку було звільнено із займаної посади. 27.04.2021 року КП «Київпастранс» направило на адресу ОСОБА_1 лист з вимогою в добровільному порядку звільнити кімнату протягом 5 робочих днів. Однак, станом на дату направлення позову до суду відповідачка займану житлову площу не звільнила та продовжує користуватися нею без законних на те підстав. При цьому зазначила, що відповідачці належить на праві власності двокімнатна квартира у м. Фастів, Київської області. Відмітила, що оскільки особа має власне житло, вимога про виселення з гуртожитку є пропорційною легітимній меті, адже особа забезпечена власною житловою площею. Просила виселити ОСОБА_1 з кімнати № НОМЕР_1 гуртожитка, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року у задоволенні позову КП «Київпастранс» про виселення без надання іншого жилого приміщення відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, Тараско Т.Є. в інтересах КП «Київпастранс» направила апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що гуртожиток надається працівнику тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав йому це житло, останнього пов`язують трудові відносини. Після їх припинення житло в гуртожитку має бути повернуте роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Зазначила, що в КП «Київпастранс» працюють інші робітники, які потребують надання їм житлової площі. Проте, вільних кімнат у гуртожитку немає, що підтверджується довідкою, наявною в матеріалах справи. Відмітила, що в ордері на надання житлової площі в гуртожитку зазначено, що ОСОБА_1 , працює в НКК КП «Київпастранс», а отже ордер надавався на час наявності між позивачем та відповідачем трудових відносин. Окрім того, вказала, що у зверненні з проханням про виділення житлового приміщення ОСОБА_1 зазначила, що власного житла у місті Києві вона не має, однак, зазначила, що вона зареєстрована в Київській області. Проте, відповідач приховала факт належності їй на праві власності квартири в м. Фастові Київської області, оскільки це могло вплинути на прийняття рішення адміністрації та профспілкого комітету позивача про виділення їй житлового приміщення у гуртожитку.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її адвокат Усенко М.М. підтримали апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просили її задовольнити.

Представник КП «Київпастранс» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи, наказом Головного управління з питань майна Київської міської державної адміністрації від 10.04.2002 №30 «Про закріплення основних фондів комунальної власності територіальної громади міста Києва» гуртожиток, який розташований по АДРЕСА_3 , було закріплено на праві повного господарського відання за Комунальним підприємством «Київпастранс».

З 08.12.2016 року ОСОБА_1 було переведено на посаду виконуючої обов`язків директора відокремленого підрозділу КП «Київпастранс» Навчально-курсового комбінату на підставі наказу КП «Київпастранс» від 07.12.2016 №345-к.

19.12.2019 року ОСОБА_1 на імя в.о. начальника відокремленого підрозділу КП «Київпастранс» подала заяву про надання їй ордеру на заселення в кімнату гуртожитку АДРЕСА_4 , як працівнику КП «Київпастранс» у зв`язку з відсутністю житла у м. Києві.

19.12.2019 року на основі спільного рішення адміністрації профспілкового комітету КП «Київпастранс» від 19.12.2019 року ОСОБА_1 був виданий ордер на право зайняття житлової площі-кімнати НОМЕР_1 розміром 18,7 кв.м в гуртожитку по АДРЕСА_3 .

На підставі ордеру від 19.12.2019 року 27 грудня 2019 року між КП «Київпастранс» відокремленим підрозділом Служби утримання рухомого складу та транспортної інфраструктури та ОСОБА_1 укладено договір найму житлового приміщення у гуртожитку № 4/НОМЕР_1, а саме, кімнати АДРЕСА_4 .

На підставі акту приймання-передачі та іншого інвентарю кімнати (додаток №1 до договору), підприємство, в особі завідувача гуртожитком ОСОБА_3 , передало, а ОСОБА_1 прийняла кімнату АДРЕСА_4 .

Наказом КП «Київпастранс» від 29.07.2021 №19-к ОСОБА_1 звільнено з посади виконуючої обов`язків директора відокремленого підрозділу КП «Київпастранс» Навчально-курсового комбінату за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП.

20.04.2021 року КП «Київпастранс» на адресу ОСОБА_1 направлено вимогу про звільнення кімнати АДРЕСА_4 у зв`язку з припиненням трудових відносин. Вказана вимога залишена ОСОБА_1 без уваги.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно №258115647 від 25.05.2021 ОСОБА_1 на праві власності належить квартира загальною площею 50,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_5 .

Згідно довідок КП «Київпастранс» № 29/1327 від 02.04.2021 року та № 29/2177 від 11.06.2021 року в балансоутримуючому гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 , станом на 30.03.2021 року та 10.06.2021 року відповідно, вільних жилих кімнат немає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що кімната у гуртожитку надавалась на час чинності трудових відносин між сторонами, договір найму між сторонами є чинним, не розірваний, виконується належним чином, а тому відсутні підстави для виселення відповідачки.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до положень статті 132 ЖК Української РСР сезонні, тимчасові працівники і особи, які працювали за строковим трудовим договором і які припинили роботу, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організації, які поселилися в гуртожиток в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.

Обумовлюючи вимоги про виселення відповідачки з гуртожитку, позивач посилався на зміст ст. 132 ЖК Української РСР, якою врегульовано питання виселення з гуртожитків.

Проте, як зазначено вище, працівники підприємств, які поселилися в гуртожиток в зв`язку з роботою, можуть бути виселені без надання іншого житлового приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Особи, які припинили роботу з інших підстав, можуть бути виселені лише з наданням їм іншого житлового приміщення.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 42, 43 рішення). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункт 44, та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, підпункт «2» пункту 148 та пункт 155).

У справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві».

Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Окрім того, відповідно до ст.ст. 1,19 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» мешканці гуртожитків не можуть бути виселені, переселені та відселені без попереднього надання їм (їх сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей за сукупністю таких умов: - період часу, протягом якого мешканці офіційно зареєстровані і фактично проживають у гуртожитку, складає не менше п`яти років; мешканці не мають іншого власного житла; гуртожитки призначені для проживання одиноких громадян або для іншого власного житла; гуртожитки призначені для проживання одиноких громадян або для проживання сімей; гуртожитки перебувають в державній, комунальній власності або в повному господарському віданні чи в оперативному управлінні підприємств, установ, організацій з управління житловим фондом (перебувають на балансі таких підприємств); гуртожиток не визнаний аварійним чи непридатним для проживання.

Як убачається із матеріалів справи, зокрема, поданих ОСОБА_1 заяв щодо виділення їй як працівнику КП «Київпастранс» кімнати у гуртожитку по АДРЕСА_3 , кімната № НОМЕР_1 у вказаному гуртожитку надавалась ОСОБА_1 на період її перебування у трудових відносинах з КП «Київпастранс».

Вказана обставина підтверджується також тим, що ордер на житлову площу видавався ОСОБА_1 , як такій, що працює в НКК КП «Київпастранс», а тому висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, що кімната у гуртожитку надавалась на час чинності трудових відносин між сторонами, є помилковими.

Так, строк проживання ОСОБА_1 у спірній кімнаті гуртожитку є нетривалим та складає менше одного року, разом з тим, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 припинила трудові відносини з КП «Київпастранс» за згодою сторін, що не підпадає під підстави для виселення без надання іншого житлового приміщення.

Щодо обґрунтованості підстав для виселення відповідачки з гуртожитку колегія суддві відмічає наступне.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

ЄСПЛ, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Такий правовий висновок викладений у посанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2019 року у справі № 653/1096/16-ц.

Матеріали справи свідчать, що порушене позивачем питання про звільнення відповідачкою кімнати в гуртожитку пов`язане із закінченням трудових відносин зі ОСОБА_1 та існуванням у підприємства потреби в наданні житлової площі іншим особам, які перебувають у трудових відносинах з КП «Київпастранс».

Слід відмітити і те, що виселення відповідачки відбувається згідно із законом, є необхідним, оскільки гуртожиток є тимчасовим помешканням, який забезпечує житлом працівників КП «Київпастранс», які цього потребують. При цьому, суд зауважує, що ОСОБА_1 у власності має інше житло - двокімнатну квартиру у м. Фастові Київської області.

Розглядаючи справу суд першої інстанції врахував, що виселення відповідачки з житлового приміщення в даному випадку порушить її право на житло, та по суті дійшов правильного висновку про відмову в позові, проте не звернув уваги на те, що кімната у гуртожитку надавалась їй лише на час трудових відносин з позивачем, а тому вона, яка така, що звільнена на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, підлягає виселенню лише з наданням іншого житлового приміщення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене частково без додержанням норм матеріального права, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Тараско Тетяни Євгенівни в інтересах Комунального підприємства «Київпастранс» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 27 червня 2022 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.М. Вербова

В.А. Нежура