Єдиний унікальний номер справи № 945/312/21
Провадження № 22-ц/812/227/22
Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 червня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегія суддів судової палати в цивільних справах суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В.та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Калашник А.О.,

за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Державного підприємства ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області, яке ухвалене 22 листопада 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

у с т а н о в и в :

04 березня 2021 року ОСОБА_1 пред`явила до Державного підприємства ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ (далі ДП ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ) зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

29 січня 2020 року Наказом № 22-к ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище позивача) прийнято на роботу у ДП ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕна посаду юрисконсульта з 30 січня 2020 року без строку випробування, на 0,5 ставки, за сумісництвом, з оплатою праці згідно штатного розпису, підрозділ Контора.

13 червня 2020 року позивач уклавши шлюб із ОСОБА_3 , змінила дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 ».

За весь період праці на вказаному підприємстві їй жодного разу не було виплачено заробітну плату.

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача з заявою про звільнення її з посади юрисконсульта, за п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю, за згодою сторін.

31 серпня 2020 року Наказом № 111-к її було звільнено з займаної посади з 03 серпня 2020 року, за згодою сторін.

Посилаючись на викладені обставини, просила стягнути з відповідача на свою користь невиплачену заробітну плату у сумі 15 194 гривень 30 копійок, а також суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, позивач просила суд стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з витрат пов`язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5 000 гривень.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської областівід 22 листопада 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ДП ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ на користь ОСОБА_1 невиплачену суму заробітної плати у розмірі 15 194 гривень 30 копійок, з урахуванням податків та обов`язкових зборів, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 36 024 гривень 24 копійки.

Рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 виплати заробітної плати за липень 2020 року в розмірі 2 361 гривень 50 копійок, допущено негайне виконання рішення.

Стягнуто з ДП ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 гривень.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ДП ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та положенням чинного законодавства, просило рішення скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги залишити без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач, посилаючись на правильність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Зважаючи на викладене, розгляд справи проводився за відсутності осіб, які не з`явилися, що не суперечить ч.2 ст.373 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріли справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону відповідає у повній мірі.

Норми статті 47 КЗпП України вказують про обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені вст. 116 КЗпП України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до Наказу з особового складу Державного підприємства ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Про прийом на роботу працівників від 29 січня 2020 року № 22-к, з 30 січня 2020 року ОСОБА_2 , прийнято на посаду юрисконсульта, без строку випробування, на 0,5 ставки, за сумісництвом, з оплатою праці згідно штатного розпису, підрозділ Контора (а.с.10).

13 червня 2020 року позивач змінила дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 », укладаючи шлюб із ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 7).

Відповідно до п.п. 3, 4 копії Наказу з особового складу Державного підприємства ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ Фонду Державного майна України від 31 серпня 2020 року №111-к, з 03 серпня 2020 року ОСОБА_2 , за угодою сторін, звільнено з посади юрисконсульта, згідно з п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (а.с.11).

Згідно довідки про отриманий прибуток від 14 січня 2021 року № 6, доданої позивачем до позовної заяви, Бухгалтерської довідки Державного підприємства ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ Фонду Державного майна України від 19 квітня 2021 року № 29, позивачу ОСОБА_6 за період роботи на Державному підприємстві ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ нараховано заробітну плату у розмірі 15 194 гривень 30 копійок (а.с. 9, 47, 64).

Вказану суму нарахованої заробітної плати позивачу ДП ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ Фонду Державного майна України до цього часу не сплачено, про що роботодавець не заперечував.

Отже, у відповідача дійсно існує заборгованість перед позивачем у розмірі 15 194 гривень 30 копійок - нарахована та невиплачена заробітна плата. Доказів, які б спростовували цю обставину, відповідачем суду не представлено.

За таких обставин, виходячи з приписів ст. ст.47,116 КЗпП України суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача не виплаченої заробітної плати за період з 03 січня по 03 серпня 2020 року в розмірі 15 194 гривень 30 копійок з урахуванням податків та обов`язкових зборів, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 36 024 гривень 24 копійки.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 20постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Більш того, одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

Через це, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Наведене узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), де касаційний суд, зокрема, зазначив, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За правилами ч.4ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд дав належну оцінку наданим сторонами доказам і дійшов правильного висновку про недоведеність відповідачем відсутності вини у несвоєчасному розрахунку із позивачем.

За такого, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Державного підприємства ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ Фонду Державного майна України середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 03 серпня 2020 року по 22 листопада 2021 року в розмірі 36 024 гривні 24 копійок є вірним, оскільки відповідає вимогам ст. 117 КЗпП України та обставинам справи.

При визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні суд правильно виходив із розміру середнього заробітку позивачки, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку із положеннями ст. ст. 116,117,237-1 КЗпП України необхідно розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Обґрунтовуючи такий висновок Конституційний Суд України виходив з того, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 607/14495/16-ц|.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (п. 2.2. рішення КСУ).

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі 6-616цс15 та від 6 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16. При цьому, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції статті 233 КЗпП України, Верховний Суд України дійшов висновку, що перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення вищезазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Отже, встановивши, що належні ОСОБА_1 суми не були виплачені відповідачем, як при звільненні, так і на час розгляду справи у суді, то колегія суддів приходить до висновку, що передбаченийст.233КЗпП України строк на звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивачем не пропущений.

Доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а саме те, що у справі відсутні докази того, що позивач зверталась на підприємство із вимогою про виплату їй заробітної плати, судом апеляційної інстанції не беруться до уваги, оскільки при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За такого, законодавець визначив чітку процедуру виплати заробітної плати при звільненні, обов`язок щодо якої покладається виключно на роботодавця.

ДП ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ Фонду Державного майна України не надало жодного доказу, який би підтверджував їх намагання виплатити ці кошти ОСОБА_1 , чи то повідомленням про необхідність з`явиться для отримання коштів чи надіслання поштовим переказом.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги доводи апеляційної скарги, про те що позивач лише декілька разів з`являлася на робочому місці на протязі всього часу, який вона працювала на підприємстві, оскільки інспекторами відділу кадрів ДП ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ Фонду Державного майна України за весь цей час не складено жодного акту про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 , та вказане не може впливати на правильність ухваленого рішення судом першої інстанції.

Отже, виходячи з приписів ч.2 ст.117 КЗпП України, враховуючи встановлену судом обґрунтованість вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі та задоволення їх у повному обсязі, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення заробітної плати та покладення на підприємство відповідальності за затримку розрахунку при звільненні позивача - є безпідставними.

Посилання відповідача щодо неправомірного стягнення з них на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у сумі 4000 гривень, оскільки позивач сама є адвокатом та має вищу юридичну освіту, суд апеляційної інстанції відхиляє, так як відповідно до положень ст. 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Позивач надала всі необхідні докази, які підтверджують її витрати на правову допомогу згідно договору про надання правової допомоги адвокатом Черевко М.Ю., а тому вказана вимога підлягала задоволенню, що вірно констатував суд першої інстанції.

За такого, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення зазначених позовних вимог є вірним, оскільки відповідає вимогам ст. 117 КЗпП України та обставинам справи.

З огляду на вищевикладене, відповідно до ст. 375 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну Державного підприємства ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ залишити без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 листопада 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П.Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

_____________________________________________

Повний текс постанови складено 24 червня 2022 року.