ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4231/22 Справа № 213/3988/21 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Зубакової В.П., Остапенко

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач- Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною відповідача Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2022 року, ухваленого суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 23 лютого 2022 року, -

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я.

В обґрунтування позову зазначив, що він в період з 19.12.1963 по 31.12.2007 працював на підприємстві відповідача на різних дільницях та роботах, де підпадав під вплив шкідливих факторів, що стало причиною виникнення у нього хронічного професійного захворювання.

Первинним оглядом МСЕК від 25 травня 1987 року йому було визначено 20 % втрати професійної працездатності, при наступному огляді 06 вересня 1989 року 25 %, при повторному переогляді 30 червня 1994 року 15 % - безстроково.

Крім того, 14.10.1991 року йому було встановлено втрата професійної працездатності у розмірі 20 % у зв`язку із каліцтвом, що відбулося 25.07.1967 року, строком до 01.06.1993 року, і висновком ЛТЕК від 05.05.1994 року ступень втрати 20 % працездатності у зв`язку із каліцтвом підтвердився і був встановлений безстроково.

У зв`язку з отриманням травми та хронічного професійного захворювання порушено нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, змушений тривалий час проходити медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури та лікування, оскільки продовжує відчувати фізичний біль, задишку після навіть незначного фізичного навантаження, частий кашель, шум у вухах, погіршення слуху на обидва вуха, що позначається також на його душевному стані.

Негативні зміни в його житті є незворотними, усвідомлення чого завдає позивачу душевного болю та страждань. Просив суд стягнути з АТ «ПГЗК» на його користь 210 000,00 грн. в якості відшкодування спричиненої моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» на користь ОСОБА_1 105 000 (сто п`ять тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Стягнуто з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» на користь держави судовий збір в розмірі 1050,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «ПІВДГЗК» просить змінити рішення суду першої інстанції, зменшивши розмір моральної шкоди, стягнутою з відповідача на користь позивача.

Скаржник вважає, що позивачем суду не надано жодних доказів, які б підтверджували наявність вини відповідача у заподіянні останньому моральної шкоди, що судом неправильно встановлені обставини справи стосовно тривалості моральних страждань позивача, безпідставно враховано термін протягом якого позивач реалізовував своє конституційне право на працю, а також не досліджено та не враховано вплив особистої вини позивача у настанні професійного захворювання, що безпосередньо вплинуло на визначення судом необґрунтовано завищеного розміру моральної шкоди. Вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 105 000 грн. є надмірним таким, що не відповідає глибині та ступеню страждань позивача.

Відзив на апеляційну скаргу відповідача не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 19.12.1963 року працював на Криворізькому Південному ГЗК, на Орендному підприємстві «ПГЗК», у ВАТ «Південний ГЗК», правонаступником всіх прав та обов`язків яких є Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат». 15.03.2007 року був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію

З 16.03.2007 по 31.12.2007 працював майстром спікальної дільниці на умовах строкового трудового договору (а.с.14-15). Його загальний стаж роботи в Південному ГЗК - 44 роки 13 днів, в умовах впливу шкідливих факторів 32 роки 07 місяців, про що стверджує відповідач.

Відповідно до Акту №110 про нещасний випадок на виробництві від 26.07.1967 позивач отримав травму кисті правої руки (а.с.39).

Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 09.06.1994 року професійне захворювання ОСОБА_1 двосторонній кохлеарний неврит (основне захворювання) та туговухість 1 ступеню (супутнє захворювання) виникло через конструктивні недоліки обладнання, причинами професійного захворювання зазначені шум, рівень якого перевищував ГДР, та тривалий стаж роботи в умовах шуму (а.с.12-13).

Комісією, яка складала вказаний Акт, рекомендовано з метою ліквідації і запобігання профзахворювань, забезпечити працівників засобами захисту в контролювати їх застосування. А також вирішити питання про раціональне працевлаштування ОСОБА_1 поза впливом шуму (а.с.11-13).

Внаслідок зазначеного вище хронічного професійного захворювання, висновком медико-соціальною експертної комісії від 25.05.1987 ОСОБА_1 вперше було встановлено ступінь втрати професійної працездатності 20%, при повторному огляді 06.09.1989 25 %, а 30.06.1994 15 % безстроково.

Крім того, висновком ЛТЕК від 14.10.1991 позивачу було встановлено ступень втрати працездатності у зв`язку з каліцтвом 25.07.1967 року 20 % до 01.06.1993, а 05.05.1994 цей відсоток втрати професійної працездатності визначено безстроково (а.с.10-11).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , керувався нормами ст.440-1 ЦК України в редакції 1963 року, й виходив з того, що оскільки Позивач працював на підприємствах правонаступником, яких є АТ «ПІВДГЗК» та отримав професійне захворювання і з ним стався нещасний випадок на виробництві, пов`язаний із виконанням трудових обов`язків, тому він має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок роботодавця, який не створив безпечні та нешкідливі умови праці.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, та не погоджується із доводами відповідача щодо завищеного розміру моральної шкоди, з огляду на таке.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце (ст.58 Конституції України).

Згідно зі ст.ст.440, 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин), шкода, спричинена особі чи майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному об`ємі особою, яка завдала шкоди. Моральна шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

При цьому, відповідно до ст.441 ЦК УРСР, організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання.

Доводи сторони відповідача щодо недоведеності вини підприємства у заподіянні позивачеві моральної шкоди та відсутності підстав для її відшкодування були предметом розгляду судом першої інстанції та як правильно зазначив суд, обов`язок створити безпечні умови праці законодавством покладено саме на роботодавця, а внаслідок професійного захворювання та виробничої травми, позивач змушений проходити додаткове медикаментозне лікування, переносить фізичні страждання, відчуває негативні наслідки втрати слуху та пошкодження правої кінцівки руки, які є незворотними, що позбавляє його нормальних життєвих зв`язків, і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, що у сукупності підтверджує заподіяння позивачеві моральної шкоди.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з обставин справи, врахував період роботи позивача більше 32 років в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, характер та тривалість отриманого професійного захворювання, відсоток втрати позивачем професійної працездатності внаслідок професійного захворювання 15% з 02.06.1994 року безстроково, та 20 % - у зв`язку з каліцтвом 25.97.1967 року, з 05.05.1994 безстроково, тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, що вказує на погіршення стану його здоров`я та незворотність негативних наслідків профзахворювання, і, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості визначив до стягнення компенсацію моральної шкоди в розмірі 105 000 гривень, з розміром якої повністю погоджується і суд апеляційної інстанції.

Як зазначено у пункті 53 постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року по справі №821/1841/17, практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Доводи, викладені в апеляційній скаргзі зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну правову оцінку, рішення суду відповідає вимогам закону, висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга сторони відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 23 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: