Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 755/12044/19
Номер провадження 22-ц/824/4241/2022
Головуючий у суді першої інстанції Гаврилова О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції Поливач Л.Д.
15 червня 2022 року місто Київ

Номер справи 755/12044/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Гаврилової О.В., в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, повне рішення складене 16 листопада 2021 року,

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (Дніпровська РДА в м.Києві, адміністрація), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації житла та свідоцтва про право власності на майно. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 22 жовтня 2001 року його мати - ОСОБА_5 отримала кімнату житловою площею 17,8 кв.м у гуртожитку, а саме у комунальній квартирі АДРЕСА_1 . 20 квітня 2004 року родина позивача була поставлена на квартирний облік загальної черги, а пізніше 30 березня 2005 року мати отримала ордер №3115 серії Б на жилу кімнату площею 17,8 кв.м у комунальній квартирі АДРЕСА_1 .

Вказував, що він та члени його родини зареєструвались у вказаній кімнаті у різні роки - з травня 2006 року по грудень 2008 року. Загалом у комунальній квартирі мешкає вісім родин, які займають 8 окремих кімнат, а у вересні 2015 року одна з таких кімнат під № НОМЕР_1 загальною площею 19,2 кв.м звільнилася. У зв`язку із цим, його мати подала до Дніпровської РДА в м.Києві заяву про надання звільненої кімнати, оскільки п`ятеро членів її сім`ї мешкають в одній кімнаті загальною площею 17,8 кв.м та потребують поліпшення житла.

Проте, розпорядженням Дніпровської РДА в м.Києві від 11 березня 2016 року за №119 матері позивача у вищевказаному проханні було відмовлено на підставі того, що ця кімната була надана сім`ї ОСОБА_2 . Вважаючи таке розпорядження протиправним, а виданий на його підставі ордер таким, що підлягає скасування, остання звернулася до суду із позовом до відповідачів (справа №755/8749/16-ц). Під час розгляду вказаної справи позивачу стало відомо про те, що кімната № НОМЕР_1 в комунальній квартирі АДРЕСА_1 приватизована відповідачами - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних долях на підставі розпорядження адміністрації від 26 липня 2016 року за №43-36 та свідоцтва про право власності на майно серії НОМЕР_2 від 26 липня 2016 року.

Оскільки у подальшому Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією було переоформлено особову справу по квартирному обліку з ОСОБА_5 на ОСОБА_1 та його сім`ю, останній вважає, що оскаржуваним розпорядженням адміністрації порушені його житлові права, так як саме його родина у 2016 році мала право на зайняття спірної кімнати № НОМЕР_1 в комунальній квартирі АДРЕСА_1 .

У зв`язку із тим, що станом на момент звернення до суду із цим позовом законність ордеру, виданого відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на заселення до спірної кімнати оскаржується у судовому порядку, остаточне рішення у справі №755/8749/16-ц не ухвалено, а визнання судом недійсним вказаного ордеру матиме як наслідок незаконність проведення відповідачами процедури приватизації спірної квартири, позивач був змушений звернутися до суду із вказаним позовом.

При цьому, у поданій позовній заяві позивач посилався на те, що відповідачі достеменно були обізнані про наявність поданого його матір`ю позову до них про оскарження розпорядження адміністрації від 11 березня 2016 року №119 та визнання недійсним ордеру на заселення до цієї кімнати відповідачів. Своїми діями останні умисно до вирішення спору у судовому порядку розпочали процес приватизації, з метою ускладнення процесу відновлення житлових прав сім`ї позивача у разі задоволення позову.

З урахуванням поданої до суду першої інстанції заяви про зміну предмета позову ОСОБА_1 остаточно просив суд:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 26 липня 2016 року за №43-367;

- визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на майно серії НОМЕР_2 від 26 липня 2016 року, видане Органом приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації згідно розпорядження від 26 липня 2016 року за №43-367;

- скасувати запис про право власності №16131700 від 23 серпня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, внесений державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого округу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м.Київ Корчинською Л.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31148001 від 30 серпня 2016 року щодо об`єкту нерухомого майна з реєстраційним №00;

- скасувати запис про право власності №16131825 від 23 серпня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, внесений державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого округу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м.Київ Корчинською Л.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31148001 від 30 серпня 2016 року щодо об`єкту нерухомого майна з реєстраційним №00.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №43-367 від 26 липня 2016 року. Скасовано свідоцтво про право власності НОМЕР_2 від 26 липня 2016 року, видане Органом приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням №43-367 від 26 липня 2016 року. В задоволені іншої частини позову відмовлено. Стягнуто з відповідачів на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді суми сплаченого судового збору.

Дане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року, ордер №013528 серія Б виданий 29 березня 2016 року на підставі Розпорядження Дніпровської РДА в м.Києві від 11 березня 2016 року ОСОБА_2 з сім`єю з 3 осіб на право зайняття жилого приміщення жилою площею 19,20 кв.м. яке складається з 1 кімнати в комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 визнано недійсним. Таким чином, в судовому порядку був визнаний недійсним документ, який був єдиною підставою для вселення відповідачів в надане спірне жиле приміщення, та який є обов`язковим документом, на підставі якого органом приватизації житла було видано оспорюване розпорядження про передачу спірної кімнати у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та оспорюване свідоцтво про право власності.

Отже, місцевий суд уважав, що визнання в судовому порядку недійсним ордеру про надання жилої площі - спірної кімнати в комунальній квартирі є підставою для визнання незаконним та скасування розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №43-367 від 26 липня 2016 року, а також, як наслідок, скасування свідоцтва про право власності СТА 969658 _1 від 26 липня 2016 року, виданого Органом приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням №43-367 від 26 липня 2016 року.

При цьому, суд не вбачав підстав для визнання свідоцтва про право власності незаконним, оскільки воно підлягало скасуванню, як видане на підставі незаконного та такого, що підлягає скасуванню розпорядження органу приватизації житла, що відповідатиме належним та ефективним способам захисту порушеного права.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що заявлені позивачем вимоги про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право власності не підлягають задоволенню, оскільки у зв`язку із набранням чинності з 16 січня 2020 року Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права спеціальне законодавство у сфері державної реєстрації не передбачає. Відтак, обраний позивачем спосіб захисту у цій частині позовних вимог є неефективним та таким, що не передбачений законом в чинній редакції.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, у якій посилалися на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просили скасувати рішення суду та ухвалити у справі нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявники вказували, що суд першої інстанції при ухваленні рішення у цій справі не прийняв до уваги ту обставину, що розпорядження адміністрації від 11 березня 2016 року за №119 в частині, якій відповідачу ОСОБА_2 на сім`ю з трьох осіб було надано одну кімнату житловою площею 19,2 кв.м в комунальній квартирі АДРЕСА_1 не було визнано судом незаконним. Тому, відповідач мав право на отримання ордеру на дану кімнату у відповідності з цим розпорядженням та чинним законодавством, що регулює порядок отримання особами, які потребують поліпшення житлових умов, кімнат у комунальних квартирах. При цьому, суд не надав оцінки тій обставині, що родина позивача перебуває на квартирному обліку з 2008 року, а тому вони не мають переваг перед сім`єю ОСОБА_2 при отриманні спірного жилого приміщення у розумінні статтей 33, 43, 54 Житлового кодексу УРСР.

Відтак, для того, щоб визнати оскаржуване позивачем розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 26 липня 2016 року за №43-367 про приватизацію спірної кімнати та відповідно скасувати свідоцтво про право власності, видане на підставі цього ж розпорядження, суду першої інстанції необхідно було вирішити питання щодо визнання недійсним (незаконним) пункту першого розпорядження Дніпровської РДА в м.Києві №119 від 11 березня 2016 року, згідно з яким відповідачу ОСОБА_2 на сім`ю з трьох осіб була надана ця кімната. Відповідно, на думку заявників, це рішення адміністрації було підставою не тільки для видачі ордеру на спірну кімнату, але і підставою для винесення вказаних вище розпоряджень про її приватизацію та видачу свідоцтва про право власності. Крім того, у поданій апеляційній скарзі заявники вказували, що суд першої інстанції, вирішуючи спір у цій справі, повинен був застосувати правові висновки Верховного Суду, що викладені у постановах від 27 червня 2018 року у справі №925/797/17, від 05 лютого 2020 року по справі №904/750/19 та від 27 травня 2020 року у справі №442/2771/17.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 та її представник - ОСОБА_4 , який також являється представником ОСОБА_2 , підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд про її задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у ній.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_6 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, але від представника позивача на електронну адресу суду надійшло клопотання про проведення розгляду справи за їх відсутності, проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили суд відмовити у її задоволенні, а оскаржуване рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року залишити без змін, як законне та обґрунтоване, з урахуванням їхніх заперечень, що викладені у відзиві.

Представник Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації за викликом у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи адміністрація повідомлялась апеляційним судом у відповідності до вимог закону. При цьому, жодних заяв, або ж клопотань з приводу відкладення судового засідання від останньої на адресу суду не надходило. Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Суд апеляційної інстанції, на підставі положень частини другої статті 372 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) вважав за можливе провести розгляд справи за відсутності нез`явившогося представника Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Неявка вказаної особи в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У відповідності до частин другої четвертої статті 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено частинами першою та другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що подана ОСОБА_2 та ОСОБА_3 апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як було встановлено судом та що убачається з матеріалів справи, 20 лютого 2001 року ОСОБА_5 з сім`єю у складі сина ОСОБА_1 та доньки ОСОБА_7 було надано ордер на право зайняття житлової площі у гуртожитку, що розташований по АДРЕСА_1 (а.с.10, т.1).

30 березня 2005 року Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією було видано ОСОБА_5 ордер №3115 серії Б на жиле приміщення, на право зайняття останньою з сім`єю жилого приміщення жилою площею 17,8 кв.м, яке складається з однієї кімнати у комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11, т.1).

Згідно копії довідки КК «Центр комунального сервісу» від 01 квітня 2016 року за №70, ОСОБА_5 разом із своєю сім`єю у складі п`ятьох осіб зареєстровані та проживають у кімнаті №10/8 (жилою площею 18,8 кв.м) комунальної квартири, розташованої за вищевказаною адресою. Сусідами по квартирі, зокрема, являється відповідач у справі ОСОБА_2 , який з сім`єю у складі трьох осіб займає кімнату №10/4 житловою площею 19 кв.м (а.с.9, т.1).

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії довідки №287/3 від 01 квітня 2016 року, виданої Відділом обліку та розподілу житлової площі Дніпровської РДА в м.Києві, ОСОБА_5 перебувала на квартирному обліку з 20 квітня 2004 року у складі сім`ї з 5 осіб, а саме з сином ОСОБА_1 , донькою ОСОБА_8 , онуками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Облікова справа №32662 (а.с.8, т.1).

Звертаючись до суду із позовом у цій справі, позивач вказував, що квартира АДРЕСА_1 є комунальною та у ній проживають вісім родин, які займають вісім окремих кімнат. У вересні 2015 року в цій комунальній квартирі звільнилася одна кімната загальною площею 19,2 кв.м, у зв`язку із чим матір позивача - ОСОБА_5 подала до Дніпровської РДА в м.Києві відповідну заяву на зайняття цієї кімнати, оскільки п`ятеро членів її сім`ї мешкають у кімнаті загальною площею 17,8 кв.м та потребують поліпшення житлових умов.

Проте, розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 11 березня 2016 року за №119 ОСОБА_5 було відмовлено у надання їй житлової кімнати площею 19,2 кв.м в комунальній квартирі АДРЕСА_1 , у зв`язку із тим, що вона була надана ОСОБА_2 (а.с.7, т.1).

Вважаючи прийняте адміністрацією розпорядження №119 від 11 березня 2016 року протиправним, а виданий на його підставі відповідачу ОСОБА_2 ордер на зайняття кімнати жилою площею 19,2 кв.м, таким, що підлягає скасуванню, мати позивача звернулася до суду із відповідним позовом.

Так, постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року, було скасовано рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 червня 2019 року у справі №755/8749/16-ц та ухвалено нове судове рішення, яким частково задоволено позов ОСОБА_5 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним ордеру на житлове приміщення.

Визнано недійсним ордер №013528 серія Б виданий 29 березня 2016 року на підставі Розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 11 березня 2016 року ОСОБА_2 з сім`єю з 3 осіб на право зайняття жилого приміщення жилою площею 19,20 кв.м. яке складається з 1 кімнати в комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано незаконним розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 11 березня 2016 року №119 про відмову ОСОБА_5 у передачі на родину із п`яти осіб звільненої кімнати площею 19,20 кв.м. у комунальній квартирі АДРЕСА_1 (а.с.98-100, т.1, а.с.45-59, т.2).

Зі змісту вказаного судового рішення убачається, що судом були установлено такі обставини.

Будинок АДРЕСА_1 був гуртожитком та перебував у віданні Київської міської клінічної лікарні № 2.

Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №106 від 04 лютого 2001 року будинок по АДРЕСА_1 прийнятий до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району міста Києва.

Вказана квартира є комунальною та складається з 8-ми кімнат.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_11 були переселені до будинку АДРЕСА_1 з гуртожитку по вул.Братиславській в м.Києві в зв`язку з його реконструкцією.

На сім`ю з трьох осіб ОСОБА_2 (він, дружина та син) був виданий ордер №2654 серії Б від 09 червня 2004 року на зайняття жилого приміщення жилою площею18,0 кв.м. в комунальній квартирі за адресою АДРЕСА_8 .

ОСОБА_2 був прийнятий на квартирний облік Дніпровського району міста Києва згідно розпорядження №28 від 27 січня 2009 року, як громадянин, справи яких прибули з інших районів та вважається перебуваючим на квартирному обліку з 28 грудня 1992 року на загальних підставах.

Згідно повідомлення №2 від 24 вересня 2015 року в квартирі АДРЕСА_1 звільнилась житлова кімната площею 19,2 кв.м.

Вищевказаним судовим рішенням було встановлено, що на зазначену кімнату претендувало три сім`ї: ОСОБА_12 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5

11 березня 2016 року відповідно до пункту 1 Розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №119 «Про надання житлової площі та інші квартирні питання» ОСОБА_2 на сім`ю з 3-х осіб: він, дружина та син, надано одну кімнату житловою площею 19,2 кв.м. в комунальній квартирі АДРЕСА_1 , які проживали в іншій приватизованій кімнаті площею 19,00 кв.м цієї ж комунальної квартири, де всього зареєстровано 3 особи.

Відповідно до п. 2 вказаного розпорядження ОСОБА_5 було відмовлено в наданні цієї кімнати в зв`язку з наданням її ОСОБА_2 .

Задовольняючи частково позов ОСОБА_5 та визнаючи недійсним ордер №013528 серії Б, що був виданий ОСОБА_2 на право зайняття жилої кімнати площею 19,2 кв.м по АДРЕСА_1 , Київський апеляційний суд виходив із того, що відповідачі у справі №755/8749/16-ц не є наймачами, а являються власниками частини комунальної квартири, тому не було правових підстав для застосування положень частини другої статті 54 Житлового кодексу УРСР. Адже, за положеннями вказаної норми передбачено, що ізольоване жиле приміщення, яке звільнилося в квартирі, де проживає два або більше наймачі, на прохання наймача, що проживає в цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов (стаття 34), надається йому, а в разі відсутності такого наймача - іншому наймачеві, який проживає в тій же квартирі. Відтак, оскільки суд вважав, що відповідачі у вказаній справі не були наймачами, то спірне ізольоване житлове приміщення повинне бути надане у загальному порядку відповідно до частини п`ятої статті 54 ЖК УРСР.

У зв`язку із викладеним, суд у справі №755/8749/16-ц дійшов висновку про відсутність правових підстав для надання спірного житлового приміщення відповідачам, та виданий з порушенням прав ОСОБА_5 , яка на час видачі ордеру ОСОБА_2 мала перед ним переважне право на отримання спірної кімнати, ордер №013528 серії Б, виданий 29 березня 2016 року на підставі Розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації від 11 березня 2016 року ОСОБА_2 з сім`єю з 3 осіб на право зайняття жилого приміщення жилою площею 19,20 кв.м., яке складається з 1 кімнати в комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до вимог статті 59 ЖК України підлягає визнанню недійсним.

Вказане судове рішення було залишено без змін у суді вищої інстанції та у відповідності до статті 384 ЦПК України набрало законної сили 12 лютого 2020 року.

З матеріалів справи убачається, що розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 18 лютого 2019 року №120 були внесено зміни до облікової справи №32662, а саме переоформлено її на позивача ОСОБА_1 , змінено дату зарахування на квартирний облік на 18 червня 2008 року, виключено ОСОБА_5 з облікової справи. Вирішено вважати, що на квартирному обліку перебуває четверо осіб - позивач у справі, його сестра ОСОБА_13 , племінники ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Порядок забезпечення житлом: за загальною чергою (а.с.16, т.1).

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_1 вказував, що під час розгляду у суді справи №755/8749/16-ц йому стало відомо, що спірна кімната № НОМЕР_1 в комунальній квартирі АДРЕСА_1 була приватизована ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних долях на підставі розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №43-367 від 26 липня 2016 року на підставі чого останнім було видане свідоцтво про право власності.

Згідно наявної в матеріалах справи копії розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 26 липня 2016 року за №43-367 задоволено прохання ОСОБА_2 та передано 15/100 частин квартири спільного заселення №1 на АДРЕСА_1 , в приватну, спільну власність. Надано вказівку Сектору приватизації житлового фонду управління житлово-комунального господарства та будівництва Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації оформити свідоцтво про право власності на житло (а.с.208, т.1).

На підставі вказаного розпорядження 26 липня 2016 року органом приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації видано відповідачам свідоцтво про право власності серії НОМЕР_2 від 26 липня 2016 року на 15/100 частини приміщення квартири спільного заселення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , які належать на праві приватної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних долях. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа 15/100 частини квартири становить 29,10 кв.м (а.с.15, т.1).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17 січня 2019 року №152900192, на підставі рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Корчинської Л.В. від 30 серпня 2016 року, індексний номер 31148001, 23 серпня 2016 року до Реєстру були внесені записи про реєстрацію права власності за відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на 15/100 частин квартири спільного заселення АДРЕСА_1 , загальною площею 29,1 кв.м (а.с.17-18, т.1).

Визнаючи незаконним та скасовуючи розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської РДА в м.Києві №43-367 від 26 липня 2016 року, суд першої інстанції виходив із того, що визнання в судовому порядку недійсним ордеру про надання відповідачу ОСОБА_2 жилої площі - спірної кімнати в комунальній квартирі є підставою для визнання незаконним та скасування вищевказаного розпорядження адміністрації, а також, як наслідок, скасування виданого йому свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 26 липня 2016 року. Тому, оскільки перестала існувати єдина підстава для вселення відповідачів в надане спірне жиле приміщення, а у виниклих правовідносинах ордер на право зайняття жилого приміщення є обов`язковим документом, на підставі якого органом приватизації житла було видано оспорюване розпорядження про передачу спірної кімнати у власність ОСОБА_2 та як наслідок оспорюване свідоцтво про право власності, оспорюване позивачем розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської РДА в м.Києві за №43-367 від 26 липня 2016 року повинно бути визнано незаконним та скасованим разом із виданим на його підставі свідоцтвом про право власності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статтею 328 Цивільного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до статті 345 Цивільного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Частинами третьою, п`ятою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначає правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання.

Приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України (стаття 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»)

Згідно положень частин першої, третьої, десятої та одинадцятої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у відповідній редакції) приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації.

Вимогами пункту 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 №396 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за №109/17404 (далі - Положення) (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копію документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.

Передача квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках кімнат у комунальних квартирах у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитках, кімнату в комунальній квартирі, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення (пункт 16 Положення).

Згідно положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Так, звернувшись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_1 посилався на той факт, що у вересні 2015 року у комунальній квартирі АДРЕСА_1 звільнилася кімната жилою площею 19,2 кв.м, на зайняття якої в порядку поліпшення житлових умов, зокрема, претендувала сім`я позивача. Вказував, що під час розгляду цивільної справи №755/8749/16-ц, у якій його матір`ю було оскаржено у судовому порядку розпорядження Дніпровської РДА в м.Києві про відмову у наданні її родині спірної кімнати, а також оскаржено виданий відповідачу ОСОБА_2 ордер на зайняття цієї кімнати, їм стало відомо, що до завершення розгляду цієї справи відповідачі здійснили процедуру приватизації вказаного житлового приміщення.

Вказував, що розпорядження Органу приватизації житла Дніпровською РДА в м.Києві від 26 липня 2016 року за №43-367, яке було видане на підставі поданих відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 документів, зокрема й оскарженого у судовому порядку ордеру, порушує його права, оскільки він разом із сім`єю перебуває на квартирному обліку та саме їй спірна кімната повинна була бути надана адміністрацією.

Як правильно зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні, з огляду на положення діючого на час виникнення спірних відносин законодавства, одним з обов`язкових документів, що подаються громадянином до органу приватизації, є копія ордера про надання жилої площі.

Так, відповідно до статті 58 ЖК УРСР єдиною підставою для вселення у житлове приміщення є ордер, який видається виконавчим органом місцевої ради на підставі рішення про надання житлового приміщення у будинках громадського чи державного житлового фонду, ордер на жиле приміщення є адміністративним актом, що видається виконавчим органом місцевого самоврядування, до компетенції якого входить вирішення питань, пов`язаних із наданням житлових приміщень.

Ордер - це правоустановчий документ індивідуального характеру, що є єдиною правовою підставою на вселення громадянина особисто або з його сім`єю у жиле приміщення. У члена сім`ї наймача, включеного до ордера на заселення жилого приміщення, право користування виникає у зв`язку із зазначенням в ордері.

У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі №465/5190/16 зроблено висновок про те, що відповідно до статті 59 ЖК Української РСР ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

У будь-якому випадку надається інше, а не раніше займане жиле приміщення, якщо останнє зайняте з законних підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі-квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Таким чином, з аналізу вказаних норм права можна зробити висновок про те, що вселившись у житлове приміщення на підставі ордера, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (частина перша статті 58 ЖК Української РСР), особа набуває права користування приміщенням та має право на його приватизацію відповідно до наведених приписів закону. Якщо судом не встановлено порушень та підстав, визначених статтею59 ЖК Української РСР, ордер не може бути визнано незаконним, а тому, як наслідок, відсутні підстави для визнання незаконною приватизації.

Вирішуючи спір, суд з урахуванням установлених обставин та доказів у матеріалах справи дійшов правильного висновку, що оспорюване розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 26 липня 2016 року за №43-367 повинно бути визнано незаконним та скасовано разом із виданим на його підставі свідоцтвом про право власності на майно серії НОМЕР_2 від 26 липня 2016 року, оскільки постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року було визнано незаконним виданий на підставі розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації від 11 березня 2016 року ОСОБА_2 з сім`єю з 3 осіб ордер №013528 серія Б від 29 березня 2016 року на право зайняття спірного жилого приміщення, який був єдиною правовою підставою для вселення відповідачів в надане спірне жиле приміщення, та який є обов`язковим документом, на підставі якого органом приватизації житла було видано оспорюване розпорядження про передачу спірної кімнати у власність відповідачам.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право власності №16131700 та №16131825 від 23 серпня 2016 року, то судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до положень статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній з 16.01.2020), такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права законом не передбачено, у зв`язку з чим обраний позивачем спосіб захисту у цій частині вимог не може призвести до настання реальних наслідків поновлення порушених прав, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про обрання позивачем неналежного та не передбаченого законом способу захисту порушеного права у вказаній частині позовних вимог, що було підставою для відмови у їх задоволенні.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про часткове задоволення позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

Що стосується доводів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про те, що для визнання незаконним вказаного розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 26 липня 2016 року суду першої інстанції необхідно було вирішити питання щодо визнання недійсним пункту 1 розпорядження №119 від 11 березня 2016 року Дніпровської РДА в м.Києві, згідно з яким ОСОБА_2 надана спірна кімната у квартирі АДРЕСА_1 , то вони не впливають на суть ухваленого рішення. Адже, визнання у судовому порядку недійсним ордеру, який є правоустановчим документом та єдиною правовою підставою на вселення громадянина особисто або з його сім`єю у жиле приміщення, а також являється одним із основних документів, що подаються до органу приватизації, слугує достатньою підставою для визнання недійсним і скасування у судовому порядку вищевказаних розпорядження та свідоцтва про право власності на спірне житлове приміщення.

При цьому, судом першої інстанції у своєму рішенні правильно було акцентовано увагу на тому, що за положеннями статті 59 ЖК УРСР належним способом захисту порушеного права є не скасування відповідного розпорядження, а саме визнання недійсним ордеру, про що і прийнято постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року у справі №755/8749/16-ц.

Посилання заявників у поданій апеляційній скарзі на неврахуванням місцевим судом при вирішенні спору правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 27 червня 2018 року у справі №925/797/17, від 05 лютого 2020 року по справі №904/750/19 та від 27 травня 2020 року у справі №442/2771/17 колегія суддів відхиляє як не обґрунтовані, оскільки такі судові рішення суду касаційної інстанції були постановлені у справах із відмінними обставинами від даної справи, що переглядається.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскарженого рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Оскільки оскаржуване рішення суд залишає без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на осіб, які подали таку апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_4 , без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 27 червня 2022 року.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна