ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 лютого 2022 року

м. Харків

справа № 638/18879/18

провадження №22-ц/818/1047/22

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи ОСОБА_5 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс Проперті Групп», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс Проперті Групп», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна про визнання правочину недійсним

за апеляційними скаргами представника ОСОБА_4 ОСОБА_6 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Проперті Групп» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 червня 2021 року, постановлене суддею Цвірюком Д.В. -

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс Проперті Групп», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна про визнання правочину недійсним.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 червня 2021 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним Договір відступлення права вимоги за кредитним договором від 04.09.2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінанс протерті груп» та ОСОБА_2 відносно Договору про іпотечний кредит №22-12-106 від 03.06.2008 року. Визнано недійсним Договір відступлення права вимоги за іпотечним договором №22-1-05-111 від 03 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Літвіновою Я.М. за реєстровим №3706, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінанс проперті груп» та фізичною особою ОСОБА_2 від 04.09.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Д`яченком В.Є. за реєстровим №214 до ОСОБА_2 . Витребувано з володіння ОСОБА_4 трикімнатну квартиру загальною площею 58,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 6000 грн., стягнувши по 2000 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що наразі ОСОБА_4 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_2 . Оскаржуване рішення суду першої інстанції має наслідком порушення справедливого балансу та покладає надмірний індивідуальний тягар на ОСОБА_4 і призводить до порушення ст. 1 Протоколу Конвенції з захисту прав людини. Крім того апелянт вважає, що оспорювані договори відступлення права вимоги укладені у відповідності до вимог закону; вказані договори не є договорами факторингу, тому ТОВ «Фінанс протерті груп» мало всі законні підстави для укладення такого договору за участю фізичної особи.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс Проперті Групп» також просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що договір відступлення права вимоги має ознаки договору факторингу, та не може бути укладений на користь фізичної особи. Оспорюваний договір є виключно договором відступлення права вимоги, який укладений у відповідності до вимог закону. Крім того одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосуванням реституції є помилковим, вказані позови вважаються взаємовиключними.

Відзиву на апеляційні скарги не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що фізична особа громадянин України ОСОБА_2 не є юридичною особою, не включений до реєстру фінансових або банківських установ, не має ліцензії на здійснення відповідно діяльності, зокрема і щодо факторингових операцій. Отже, фактично сторони оспорюваного договору уклали договір факторингу, завдяки якому здійснили перехід права вимоги щодо іпотечного майна від фінансової установи до фізичної особи. При цьому, оскільки договір факторингу не може бути укладений між фінансовою установою та фізичною особою, задіяли спосіб переходу формально начебто правильний, проте за змістом такий, що лише приховав дійсні наміри сторін.

Враховуючи викладене, суд вважав, що оспорюваний договір відступлення прав вимоги від 04.09.2018 року за своєю суттю є договором факторингу та укладений з порушенням частини третьої статті 512, статті 1054, частини третьої статті 1079, частини другої статті 1083 ЦК України, ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а відтак його слід визнати недійсним.

Судова погоджується з такими висновками суду першої інстанції .

Суд також дійшов висновку про необхідність застосування ст.387 ЦК України до спірних правовідносин та витребувати з володіння ОСОБА_4 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте судова колегія повністю погодитися з такими висновками суду не може, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 03 червня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «Меркурій», правонаступником якого э ПАТ Банк «Меркурій», та ОСОБА_1 укладено Договір про іпотечний кредит №22-12-106, у відповідності до умов якого ОСОБА_1 отримав грошові кошти у сумі 200 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування Кредитом в розмірі 15,5% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені Договором.

В забезпечення виконання умов зазначеного договору між АКБ «Меркурій», правонаступником якого є ПАТ Банк «Меркурій», ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено Іпотечний договір №22-1-05-111, згідно умов якого іпотекодавці з метою забезпечення належного виконання зобов`язання позичальника, що випливає з Договору про іпотечний кредит, передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених цим Договором, нерухоме майно житлового призначення, а саме: трикімнатну квартиру зі всіма об`єктами функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном загальною площею 58,5 кв.м, житловою площею 40,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Предмет іпотеки належить іпотекодавцям в Ѕ частині кожному на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 27.07.2006 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хащіною Н.В. за реєстровим №2372 та зареєстрованим 09.08.2006 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», реєстраційний №14212225, номер запису: В-18242 в книзі 1.

В подальшому 30 серпня 2018 року між Публічним акціонерним товариством Банк «Меркурій» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінанс проперті групп» було укладено Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором №22-1-05-111, посвідченим 03 червня 2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Літвіновою Я.М., за реєстровим №3706, відповідно до умов якого ПАТ Банк «Меркурій» (Первісний кредитор та Первісний іпотекодержатель) відступив ТОВ «Фінанс проперті групп» (Новий кредитор та Новий іпотекодержатель) права вимоги за Договором про іпотечний кредит №22-12-106 від 03 червня 2008 року, з усіма змінами і доповненнями, що є його невід`ємною частиною (Кредитний договір), який був укладений між Боржником, ОСОБА_1 та Первісним кредитором, банк передав, а товариство прийняло всі права та обовязки, належні банку за Іпотечним договором №22-1-05-111, посвідченим 03.06.2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Літвіновою Я.М., за реєстровим №3706, з усіма змінами та доповненнями до нього. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.Г. та зареєстровано за реєстровим №568.

04 вересня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінанс проперті групп» та громадянином України ОСОБА_2 укладено Договір відступлення права вимоги за Іпотечним договором №22-1-05-111 від 03 червня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Літвіновою Я.М. за реєстровим №3706, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Д`яченко В.Є..

Відповідно до умов укладеного договору в порядку та на умовах, визначених в ньому Іпотекодержатель передає, а Новий Іпотекодержатель одержує (набуває) в обсязі та на умовах, визначених цим договором права Іпотекодержателя, зазначені у Іпотечному договорі №22-1-05-111 від 03 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Літвіновою Я.М. за реєстровим №3706, з усіма додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін, та доповненнями до вказаного договору, включаючи права вимоги до правонаступника Боржника, або до осіб, до яких перейшли обов`язки Боржника в зобов`язанні за Кредитним договором, Іпотечним договором. З моменту підписання Договору Новий Іпотекодержатель набуває статус Іпотекодержателя за Іпотечним договором.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.12.2018 року №1.12.2018 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності: Договір відступлення права вимоги за Іпотечним договором №22-1-05-111 від 03 червня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Літвіновою Я.М. за реєстровим №3706, серія та номер:214, виданий 04.09.2018, видавник: ПН ХМНО Д`яченко В.Є.. Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:44622617 від 14.12.2018, приватний нотаріус Чижова Наталія Анатоліївна, Харківський міський нотаріальний округ, Харківської області.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.02.2019 року №157192741 приватним нотаріусом ХМНО Луценко В.С. 07.02.2019 року зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 . Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: 380, виданий 07.02.2019, видавник: ПН ХМНО Луценко В.С.. Підстава: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45416718 від 07.02.2019.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.01.2020 року №196201917 приватним нотаріусом ХМНО Некрасовою Н.А. 14.11.2019 року зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 . Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: 953, виданий 14.11.2019, видавник: ПН ХМНО Некрасова Н.А.. Підстава: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49670438 від 14.11.2019.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що він є власником Ѕ квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу №2372 від 27.07.2006, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хащіною Н.В. Між позивачем та АБ Банк «Меркурій» був укладений іпотечний договір №22-1-05-111 від 03.06.2008 року, предметом якого є вищевказана квартира. Новим іпотекодержателем став ОСОБА_2 . Однак його як боржника про відступлення права вимоги не повідомили. При цьому відбулася заміна кредитодавця-банку, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, який не є юридичною особою та фінансовою установою, а тому не може надавати фінансові послуги. Тому правочин щодо переходу права вимоги за іпотечним договором до ОСОБА_2 є недійсним та реєстрація права власності на квартиру за відповідачем є незаконною через відсутність для цього підстав.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12, 81 ЦПК України).

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 1077 ЦК України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352«Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Таким чином, у ЦК України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 ЦК України можна дійти висновку щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із частини першої статті 1077 ЦК України, та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 цього Кодексу).

Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 цього ж Закону факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України).

Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Отже, купівля у банків (фінансових установ) права стягнення з позичальників заборгованостей за кредитами та фізичне стягнення цих боргів, є фактично передачею права грошової вимоги.

Як встановлено судом першої інстанції, укладений між ТОВ «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП» та ОСОБА_2 оспорюваний договір про відступлення права вимоги від 04 вересня 2018 року, незважаючи на його назву як договір відступлення права вимоги, за своєю юридичною природою є договором факторингу. Цесія є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу. Проте сама по собі назва оспорюваного у даній справі договору не змінює його правової природи. З укладенням оспорюваного договору відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не відноситься до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка може надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу.

Оскільки оспорюваний договір суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 04 вересня 2018 року, укладеного між ТОВ «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП» та ОСОБА_2 .

Такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на роз`ясненнях, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16.

При цьому колегія суддів відхиляє посилання апелянта на помилковість висновків суду, що оспорюваний договір відступлення права вимоги від 04.09.2018 р. має ознаки договору факторингу. Згідно з п. 4.1. вказаним договором передбачено, що грошова вимога до боржника уступається кредитором в обмін на грошові кошти в сумі 171000,00 грн., які новий кредитор зобов`язався сплатити останньому до 30.09.2018 року, тобто, фактично відбулося фінансування однією особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги до третьої особи Крім того, п. 2.3. договору передбачено, що під правом вимоги, що відступається за цим договором розуміється право грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 в сумі 20000,00 грн. за кредитним договором. Даним договором також передбачено, що до нового кредитора переходять усі права первісного кредитора по отриманню грошових коштів за кредитним договором. Також, є безпідставними посилання апелянта на те, що оспорюваний договір про відступлення права вимоги, укладений між ТОВ «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП» та ОСОБА_2 , не порушує права та інтереси позивача, оскільки вказаний договір безпосередньо стосується прав та зобов`язань позивача.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_2 та оскаржуване рішення суду першої інстанції має наслідком порушення справедливого балансу та покладає надмірний індивідуальний тягар на ОСОБА_4 і призводить до порушення ст. 1 Протоколу Конвенції з захисту прав людини судова колегія зазначає наступне.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

Оскільки ОСОБА_2 набув права вимоги за кредитним та іпотечним договором на підставі укладення Договору відступлення права вимоги від 04.09.2018 року який за своїм змістом є договором факторингу, що в свою чергу є незаконним, оскільки ОСОБА_2 не є особою, яка за Законом має право на укладення договору факторингу, то вважати подальшу реалізацію квартири та нових її власників належними набувачами не можна.

Також в порушення приписів п.2.2.3 іпотечного договору ТОВ «Фінанс проперті групп» та ОСОБА_2 не повідомив власників іпотечного майна про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договором в 15 денний строк.

Таким чином відчуження квартири відбулося з порушенням вимог законодавства та поза волею позивача ОСОБА_1 .

Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесеннні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року, справа № 183/1617/16

Стосовно висновків суду першої інстанції про необхідність витребування з володіння ОСОБА_4 трикімнатної квартири АДРЕСА_2 судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Трикімнатна квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 по Ѕ частині кожному. За захистом свої прав ОСОБА_5 не зверталась, підстав для витребування її частки не вбачається. Повноважень від свого імені на представництво інтересів у суді на ім`я ОСОБА_1 не надавала, а тому судова колегія не вбачає підстав для задоволення вимог про витребування Ѕ частки квартири яка належить ОСОБА_5 .

Таким чином витребуванню у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягає належна останньому Ѕ частина спірної квартири, яка вибула із володіння власника поза його волею іншим шляхом.

Щодо інших доводів апеляційних скарг про відсутність порушення прав ОСОБА_1 оспорюваними договорами, судова колегія зазначає, що зазначені доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції, та відображені у відзивах на позов, таким чином, колегія апеляційного суду дійшла висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи. При цьому враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судом першої інстанції, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_4 ОСОБА_6 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Проперті Групп» задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 червня 2021 року в частині витребування квартири з володіння ОСОБА_4 - змінити.

Позовні вимоги у зазначеній частині - задовольнити частково.

Витребувати у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1/2 частину трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 .

В іншій частині задоволених позовних вимог рішення суду - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 10.02.2022 року