Справа № 442/8214/21 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/4622/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 листопада 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючих документів.

В обгрунтування заяви покликається на те, що вона інвалідом III групи загального захворювання, встановленої безтерміново, у зв`язку з чим звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області для оформлення пенсії по інвалідності. Для підтвердження стажу та нарахування пенсії подала трудову книжку та архівні довідки Відділу міського архіву виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про підтвердження роботи на Дрогобицькому заводі «Граніт» та розміру заробітної плати. Стверджує, що під час вивчення вищезазначених документів посадовими особами Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області встановлено, що трудова книжка видана Бориславським хлібокомбінатом на ім`я « ОСОБА_3 », що в перекладі на українську означає « ОСОБА_4 », тобто, її прізвище у трудовій книжці після перекладу не відповідає прізвищу у паспорті громадянина України. Зазначає, що в наданих нею архівних копіях документів та довідках допущено неточності в її прізвищі та по батькові, а саме: в наказі Дрогобицького філіалу Львівського НДІМ від 20 червня 1980 року № 27, де в розділі 2 зазначено: «принять тов. ОСОБА_5 с 25-го июня 1980 года на должность рабочей по 1 розряду…»; в наказі Дрогобицького заводу «Граніт» від 03 січня 1983 року № 7, де зазначено: «перевести с 03.01.1983 г. на завод «Гранит» работников филиала ЛНИИМ: 1.15 ОСОБА_6 пресовщика 2р.»; в наказі Дрогобицького заводу «Граніт» від 30 червня 1995 року № 222-к в пункті 35 зазначено: «Звільнити з 30.06.1995 року ОСОБА_1 , комплектувальника цеху № 1 по переводу у відділення «Бистриця» ст. 36 п. 5 КЗпП України». Трудова книжка видавалася Бориславським хлібокомбінатом, який ліквідовано, довідка видавалися архівною установою, що, на її думку, свідчить про ліквідацію Дрогобицького заводу «Граніт», відтак внести виправлення вказаними підприємствами неможливо. Вказує, що встановлення факту належності їй трудової книжки та архівних документів підприємств, де вона працювала, необхідне для призначення пенсії по інвалідності у належному розмірі, оскільки таким чином вона зможе підтвердити свій трудовий стаж. Наголошує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення кадрових документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист та визначення пенсії у належному розмірі. Звертає увагу, що на час заповнення трудової книжки усі документи були складені російською мовою, а після отримання Україною незалежності її прізвище, ім`я та по батькові перекладені з російської мови на українську мову неправильно.

З наведених підстав просить встановити факт належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , правовстановлюючих документів:

-трудової книжки серії НОМЕР_1 , яка заповнена 25 червня 1980 року російською мовою на ім`я ОСОБА_4 ;

-архівних довідок Відділу міського архіву виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 28.09.2021 № В-374/03-9;

-наказу Дрогобицького філіалу Львівського НДІМ від 20 червня 1980 року № 27, складеного російською мовою, де в розділі 2 зазначена ОСОБА_7 ;

-наказу Дрогобицького заводу «Граніт» від 03 січня 1983 року № 7, складеного російською мовою, де в п. 1.15 зазначена ОСОБА_1 ;

-наказу Дрогобицького заводу «Граніт» від 30 червня 1995 року № 222-к, де в п. 35 зазначена ОСОБА_1 .

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 листопада 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження с. Головське Турківського району Львівської області, РНОКПП НОМЕР_2 , правовстановлюючих документів:

- трудової книжки серія НОМЕР_3 ;

- архівних довідок Відділу міського архіву виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 28.09.2021 №В-374/03-9;

- Наказу Дрогобицького філіалу Львівського НДІМ від 20.06.1980 №27 ;

- Наказу Дрогобицького заводу «Граніт» від 03.01.1983 №7;

- Наказу Дрогобицького заводу «Граніт» від 30.06.1995 №222-к.

Рішення суду оскаржило Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що зміна записів у трудових книжках вчиняється власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів з посиланням на номер та дату цих документів, а у випадку, якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі ого відсутності облархівом, держархівом м. Києва, держархівом міста Севастополя, і держархівом Ради Міністрів Криму. Зазначає, що заявником не надано жодних доказів на підтвердження того, що вона зверталася до підприємств, на яких вона працювала, про можливість внесення змін у трудову книжку, а також причин, що унеможливлюють внести такі зміни. Вважає, що із заяви ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючого документа вбачається спір про право між фізичною особою та суб`єктом владних повноважень, оскільки встановлення факту перебування у трудових відносинах поширюється на інші правовідносини, що пов`язані з призначенням пенсії, відтак вирішення спору підлягає розгляду в порядку позовного провадження. Вказує, що рішенням відділу перерахунків пенсій № 4 Управління пенсійного забезпечення Головного управління пенсійного фонду України в Донецькій області від 20 вересня 2021 року № 77 заявнику відмовлено у призначенні пенсії, як особі з інвалідністю III групи, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи для призначення пенсійної виплати, однак рішення про відмову у призначенні пенсійної виплати заявником не оскаржувалося, відтак нею обрано невірний спосіб захисту порушеного чи оспорюваного права. Наголошує, що не можуть розглядатися в порядку цивільного судочинства заяви про встановлення фактів трудового стажу, а відмова відповідного органу у встановленні таких фактів може бути оскаржена заінтересованою особою до адміністративного суду, оскільки Пенсійний фонд України та його територіальні органи є суб`єктом владних повноважень, наділеним владними управлінськими функціями у сфері пенсійного забезпечення З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до ст. 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових або майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 6 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи в порядку окремого провадження про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема, належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Згідно з ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені інші факи, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку встановлення.

Відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, основним документом, що підтвердженої стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі, коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами ПФУ.

Відповідно до п.3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки з наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У судовому порядку відповідно до пункту 26 зазначеного Порядку встановлюється лише факт приналежності документа, що підтверджує трудовий стаж, якщо ім`я, по батькові, прізвище , які зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом або свідоцтвом про народження.

Тобто, встановлення фактів наявності трудового стажу здійснюється органами ПФУ.

Не можуть розглядатися в порядку цивільного судочинства заяви про встановлення фактів трудового стажу.

Відмова відповідного органу у встановленні таких фактів може бути оскаржена заінтересованою особою до адміністративного суду.

ОСОБА_1 у заяві просить встановити факт належності їй трудової книжки серії НОМЕР_1 , яка заповнена 25 червня 1980 року російською мовою на ім`я ОСОБА_4 ; архівних довідок Відділу міського архіву виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 28.09.2021 № В-374/03-9; наказу Дрогобицького філіалу Львівського НДІМ від 20 червня 1980 року № 27, складеного російською мовою, де в розділі 2 зазначена ОСОБА_7 ; наказу Дрогобицького заводу «Граніт» від 03 січня 1983 року № 7, складеного російською мовою, де в п. 1.15 зазначена ОСОБА_1 ; наказу Дрогобицького заводу «Граніт» від 30 червня 1995 року № 222-к, де в п. 35 зазначена ОСОБА_1 .

У заяві зазначає, що її прізвище, ім`я, по батькові, зазначені у вищезгаданих документах, у зв`язку з їх написанням та перекладом з російської на українську мову записані неправильно, такі не відповідають її прізвищу, імені та по батькові, що зазначені у її паспорті громадянина України, а тому змушена звернутися до суду з приводу встановлення факту належності їй згаданих документів.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку, що підставою для звернення до суду із заявою є встановлення факту належності ОСОБА_1 документів, на підставі яких можливим є встановлення трудового стажу, а не встановлення трудового стажу, як про це зазначає апелянт, що спростовує його доводи про те, що заявник звернулася із заявою про встановлення трудового стажу для призначення пенсії, що відповідно до чинного законодавства не підлягає встановленню в судовому порядку.

Матеріали справи не місять інформації щодо наявності спору між ОСОБА_1 та Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області про право на отримання пенсії ОСОБА_1 , про те, що Головне управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області не визнало право на призначення та отримання ОСОБА_1 пенсії, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області відмовило у підтвердженні відповідного стажу роботи, необхідного для призначення пенсії.

Колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апелянта про те, що між ОСОБА_1 та Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області наявний спір про право, а відтак, як вважає апелянт, спір не міг розглядатися в порядку окремого провадження, а повинен був розглядатися в порядку позовного провадження.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області про відмову у призначенні пенсії №177 від 20.09.2021 року, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності, у якому зазначено підстави такої відмови, та рекомендовано заявниці надати уточнюючі довідки.

Вважаючи оскаржуване рішення суду незаконним та необгрунтованим, апелянт покликається на те, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області про відмову у призначенні пенсії №177 від 20.09.2021 року, яке підлягало оскарженню в порядку адміністративного судочинства, ОСОБА_1 не оскаржувала.

Такі доводи апелянта спростовуються тим, що із заявою про встановлення фактів, заявник звернулася саме до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, і дана заява розглядалася судом саме щодо заінтересованої особи Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, а не Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області.

Не погоджується колегія суддів з доводами апелянта про те, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки ОСОБА_1 не оскаржує відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у встановленні наявності трудового стажу, необхідного для призначення пенсії, чи рішення саме Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні пенсії.

Відповідно до чинного законодавства встановлення фактів наявності трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду України, а рішення вказаного органу щодо призначення чи відмови в призначенні пенсії підлягають оскарженню у встановленому законом порядку.

Не можуть розглядатися у порядку цивільного судочинства заяви про встановлення фактів трудового стажу. Відмова відповідного органу у встановленні таких фактів може бути оскаржена заінтересованою особою до адміністративного суду.

З огляду на те, що за правилами адміністративного судочинства в позовному провадженні повинні розглядатися спори із суб`єктом владних повноважень щодо права на отримання пенсії, а судом першої інстанції розглядалася заява про встановлення факту належності ОСОБА_1 документів, у яких прізвище, ім`я та по батькові не збігаються з її прізвищем, ім`ям та по батькові, зазначеними у паспорті, а не про встановлення факту трудового стажу ОСОБА_1 , то безпідставними є доводи апелянта про те, що така заява не може розглядатися в порядку цивільного судочинства, і що така заява повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_4 від 01.03.1981 року, ОСОБА_7 після укладення шлюбу 01.03.1981 року присвоєно прізвище « ОСОБА_8 ».

Колегія суддів погоджується з доводами заявника про те, що причиною розбіжностей у написанні її прізвища, імені та по батькові в архівних довідках Відділу міського архіву виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 28.09.2021 №В-374/03-9; в наказі Дрогобицького філіалу Львівського НДІМ від 20.06.1980 №27 ; в наказі Дрогобицького заводу «Граніт» від 03.01.1983 №7; в наказі Дрогобицького заводу «Граніт» від 30.06.1995 №222-к та їх невідповідність прізвищу, імені та по батькові, зазначеному у паспорті ОСОБА_1 , є неправильний переклад з російської на українську мову, а відтак суд першої інстанції правомірно задовольнив вимоги заяви ОСОБА_1 про встановлення факту належності їй документів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 24.06.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк