Справа № 308/6739/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 червня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,

з участю секретарки судового засідання Бочко Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , поданою її представницею адвокаткою Дубровською Оленою Миколаївною, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 вересня 2021 року, ухвалене суддею Деметрадзем Т.Р., повний текст рішення складено 27.09.2021,

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року ОСОБА_1 в особі представниці адвокатки Дубровської О.М. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, приватної нотаріуски Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Н.М., ОСОБА_6 , про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна.

Позов мотивовано тим, що 03 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме Ѕ частини нежитлової будівлі (майстерні), що знаходиться по АДРЕСА_1 , а 09 грудня 2016 року між ними ж був укладений договір купівлі-продажу іншої Ѕ частини вказаного нерухомого майна. Зазначені договори посвідчені приватною нотаріускою Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Н.М.

Позивачка вважає, що укладені договори купівлі-продажу вказаного нерухомого майна (майстерні) порушують її права, оскільки в провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває цивільна справа №308/3539/14-ц за її позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нежитлову будівлю (майстерню), що знаходиться по АДРЕСА_1 . В цій справі позов пред`явлено з тих підстав, що ОСОБА_1 сплатила за вказану майстерню грошові кошти, але ОСОБА_2 ухилилась від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. В забезпечення цього позову ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 квітня 2014 року, яка набула законної сили, було накладено арешт на спірне нерухоме майно.

Позивачка вважає, що ОСОБА_2 свідомо приховала зазначені обставини та уклала спірні договори купівлі-продажу з метою уникнення виконання рішення суду, якщо таке буде ухвалено на її, ОСОБА_1 , користь.

Доказом приховування обставин спору щодо майстерні є п.1.5 р.1 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.11.2016 та аналогічний пункт договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09.12.2016, в якому йдеться про гарантії продавця щодо відсутності спору та арешту відносно майна, яке відчужується за договором.

А відсутність в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно заборони на відчуження майстерні по АДРЕСА_1 , як це зазначено п.4.6 спірних договорів, то це не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що ОСОБА_2 має право вільно розпоряджатися цим нерухомим майном.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) зазначених вимог, є підставою недійсності правочину відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України.

За приписами статей 215, 216 ЦК України правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи».

Посилаючись на те, що ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.04.2014 було накладено арешт на спірне нерухоме майно (майстерню), тому укладені відповідачами спірні договори купівлі-продажу на підставі ч.1 ст.215 ЦК України підлягають визнанню недійсними.

Також позивачка указувала, що в приміщенні майстерні їй належить рухоме майно, яке вона придбала у попереднього власника - державного підприємства радгоспу завод «Великолазівський», згідно з накладною №2 від 22 квітня 2011 року та сплатила за нього грошові кошти в сумі 20 000 гривень, що стверджує квитанціями до прибуткового касового ордеру за №2 та №101 від 22.04.2011, а саме : кран-балка, електроталь, станок наждачний, авто вага, електрощит та столи слюсарні. Відокремити частину майна, а саме кран-балку, електроталь, авто вагу без завдання шкоди приміщенню майстерні є неможливим.

Зазначала і те, що вона є заінтересованою особою в цій справі і домагається відновлення порушеного права, не вимагаючи повернення їй майна, яке є предметом спірних договорів або визнання за нею права власності на це майно, а вимагає повернення сторін до первісного стану з метою забезпечення виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі №308/3539/14-ц про визнання за нею права власності на нерухоме майно майстерню.

Вважає, що визнання недійсним правочину є достатнім способом захисту її законних прав, оскільки має наслідком втрату юридичної підстави для вибуття з власності ОСОБА_2 спірного нерухомого майна, поновлення останньої в правах власника та дозволяє їй, ОСОБА_1 , реалізувати свої права позивача в іншій цивільній справі за №308/3539/14-ц.

За наведених обставин позивачка ОСОБА_1 просила суд :

1) визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини нерухомого майна нежитлового приміщення майстерні від 03 листопада 2016 року, посвідчений приватною нотаріускою Дурневич Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №1957;

2) - визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини нерухомого майна нежитлового приміщення майстерні від 09 грудня 2016 року, посвідчений приватною нотаріускою Дурневич Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №2159;

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 лютого 2021 року було залучено до участі в справі у якості співвідповідача ОСОБА_4 (а.с.124,125 т.1).

У поданій суду заяві від 12.04.2021 ( а.с.150-152 т.1) позивачка ОСОБА_1 просила суд :

- залучити в даній справі відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_7 ;

- залучити в даній справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів, приватну нотаріуску Ужгородського міського нотаріального округу Хвасту М.М.;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини нерухомого майна нежитлового приміщення майстерні, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 , від 03 листопада 2016 року, посвідчений приватною нотаріускою Дурневич Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №1957;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини нерухомого майна нежитлового приміщення майстерні, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 , від 09 грудня 2016 року, посвідчений приватною нотаріускою Дурневич Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №2159;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна нежитлового приміщення майстерні, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 , від 29 квітня 2020 року, посвідчений приватною нотаріускою Хваста М.М. та зареєстрований в реєстрі за №669, згідно з яким ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 купив це нерухоме майно.

Протокольною ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 серпня 2021 року змінено статус ОСОБА_4 на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (а.с.187,188 т.1).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою цього ж суду від 01.03.2021, скасовано.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 вересня 2021 року заяву адвоката Бирковича О.І., який діє в інтересах ОСОБА_1 , про ухвалення додаткового рішення в цій справі, залишено без задоволення.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 вересня 2021 року, в якій просила поновити строк на його апеляційне оскарження та скасувати це рішення внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповного з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції безпідставно не досліджено ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.04.2014 в справі №308/3539/14-ц, якою накладено арешт на нерухоме майно (майстерню), що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 . Суд умисно «не звертає увагу», що за вказану нежитлову будівлю (майстерню) позивачка ОСОБА_1 заплатила 28 500 доларів США відповідачці ОСОБА_8 у 2009 році. Зазначала і те, що між нею, ОСОБА_1 , та відповідачкою ОСОБА_8 був укладений у приватної нотаруски Ужгородського міського нотаріального округу Хвасти М.М. попередній договір, але в подальшому такий не був підписаний із-за наявності боргів та арешту майна відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , накладеного працівниками Державної виконавчої служби. Звертала увагу і на те, що відповідачка ОСОБА_8 з метою ухилення від відповідальності, передбаченої законом, за отримані від позивачки гроші в сумі 28 500 доларів США за майстерню, умисно, в порушення встановленого ухвалою суду від 04.04.2014 арешту на спірне майно, незаконно продала його відповідачу ОСОБА_3 , який це нерухоме майно згодом продав ОСОБА_4 . Звертала увагу і на те, що вона є заінтересованою особою у справі і просить відновити її порушені права не вимагаючи повернення їй майна, яке є предметом спірних договорів, чи визнання за нею права власності на це майно, а вимагає повернення сторін до первісного стану з метою забезпечення виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі №308/3539/14-ц про визнання за нею, ОСОБА_1 , права власності на нерухоме майно майстерню. Визнання недійсним правочину є достатнім способом захисту її законних прав, оскільки має наслідком втрату юридичної підстави для вибуття з власності ОСОБА_2 спірного нерухомого майна, поновлення останньої в правах власника та дозволяє їй, ОСОБА_1 , реалізувати свої права позивача в іншій цивільній справі за №308/3539/14-ц.

Посилаючись на наведені вище обставини апелянтка просила оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким визнати недійсними договори купівлі-продажу Ѕ частини нерухомого майна від 03.11.2016 та від 09.12.2016.

Ухвалою судді Закарпатського апеляційного суду Готри Т.Ю. від 16 листопада 2021 року, зокрема поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 вересня 2021 року.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідачі та треті особи не скористалися.

Також позивачкою ОСОБА_1 та її представником адвокатом Бирковичем О.І. було подано апеляційну скаргу на ухвалу судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 вересня 2021 року, яка ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 10 травня 2022 року визнана неподаною та повернута скаржниці у зв`язку з невиконанням вимог ухвали судді Закарпатського апеляційного суду Готри Т.Ю. від 01 листопада 2021 року.

У судовому засіданні ОСОБА_4 апеляційну скаргу позивачки не визнав, просив таку залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Позивачка ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та треті особи : приватна нотаріуска Дурневич Н.М. і ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилися повторно, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Причини повторної неявки позивачки (апелянтки) та її представника адвоката Бирковича О.І., які наведені у поданій суду заяві від 15.06.2022 апелянткою та її представником адвокатом Бирковичем О.І., апеляційним судом визнані неповажними, оскільки їх неможливість прибути в судове засідання, а також участь представника апелянтки у розгляді іншої справи, яка розглядається в Мукачівському міськрайонному суді, належними доказами не підтверджені, як і не підтверджена неможливість забезпечити в судове засідання вдруге перекладача жестової мови (сурдоперекладача), оскільки з цієї ж причини, на підставі поданої представником позивачки адвокатом Бирковичем О.І. заяви від 10.05.2022, вже відкладався розгляд цієї справи. Інших причин неявки позивачки в заяві не наведено. А тому неявка зазначених осіб, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення ОСОБА_4 , перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 місцевий суд виходив із того, що спірні договори купівлі-продажу нерухомого майна були укладені з додержанням вимог закону, а тому відсутні передбачені законом підстави для визнання їх недійсними.

Проте колегія суддів із висновком суду першої інстанції у повній мірі погодитися не може, оскільки такого суд дійшов із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

Судом установлено, що 03 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме Ѕ частини нежитлової будівлі (майстерні), що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , який посвідчений приватною нотаріускою Дурневич Н.М. Ужгородського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №1954 /а.с.7-10 т.1/

09 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна іншої Ѕ частини нежитлової будівлі (майстерні), що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , який посвідчений приватною нотаріускою Дурневич Н.М. Ужгородського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №2159 /а.с.11-14 т.1/.

29 квітня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлової будівлі (майстерні), що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , який посвідчений приватною нотаріускою Хвастою М.М. Ужгородського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №669 /а.с.15-16 т.1/.

Також судом установлено, що ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.04.2014 у цивільній справі № 308/3539/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи МВ ДВС Ужгородського МРУЮ, про визнання права власності на майно було вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_2 , а саме на нежитлове приміщення майстерні, загальною площею 359,00 м кв, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 . Також в ухвалі зазначено, що її копія підлягає направленню до МВ ДВС Ужгородського МРУЮ та Державної реєстраційної служби Ужгородського міського управління юстиції м.Ужгород.

Зазначені вище договори купівлі-продажу позивачка просила визнати недійсними на підставі ч.1 ст.215 ЦК України, оскільки такі порушують її права, так як у провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває цивільна справа №308/3539/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нежитлову будівлю (майстерню), що знаходиться по АДРЕСА_1 . Позов було пред`явлено з тих підстав, що ОСОБА_1 сплатила за вказану майстерню грошові кошти, але ОСОБА_2 ухилилася від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. В забезпечення цього позову ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 квітня 2014 року, що набрала законної сили, було накладено арешт на спірне нерухоме майно. Проте відповідачка ОСОБА_2 свідомо приховала зазначені обставини та уклала спірні договори купівлі-продажу з метою уникнення виконання рішення суду, якщо таке буде ухвалено на її, ОСОБА_1 , користь.

При цьому позивачка стверджувала, що визнання недійсними правочинів є достатнім способом захисту її законних прав, оскільки має наслідком втрату юридичної підстави для вибуття з власності ОСОБА_2 спірного нерухомого майна, поновлення останньої в правах власника та дозволяє їй, ОСОБА_1 , реалізувати свої права позивача в іншій цивільній справі за №308/3539/14-ц та виконання рішення суду про визнання за нею права власності на нерухоме майно майстерню.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

У cтатті 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 48 Цивільного процесуального кодексу України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особа, а також держава.

Отже, позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

У частині 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Під час вирішення спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також з`ясувати, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, визначеним чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору положень статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Як ефективний необхідно розуміти такий спосіб, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд установлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову з тих підстав, що спірні договори купівлі-продажу нерухомого майна були укладені з додержанням вимог закону, суд першої інстанції у першу чергу не встановив, чи дійсно позивачка має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачами. Водночас таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Посилання ОСОБА_1 у позовній заяві на невиконання відповідачкою ОСОБА_2 ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.04.2014, що набрала законної сили, в іншій цивільній справі №308/3539/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, якою було вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, та відчуження ОСОБА_2 цього майна на підставі договорів купівлі-продажу від 03.11.2016 та від 09.12.2016, не є підставою для визнання їх недійсними, оскільки позивачкою у позовній заяві не вказано, які саме її права були порушені цими договорами, з урахуванням того, що порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Колегія суддів констатує, що не підлягає захисту право, яке може виникнути в майбутньому, зокрема як стверджує позивачка, в разі ухвалення можливого судового рішення про можливе задоволення позову про визнання за ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно (майстерню). А тому, на переконання колегії суддів, відсутні передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна нежитлового приміщення майстерні від 03.11.2016 та від 09.12.2016 за їх недоведеністю.

Також як на підставу для задоволення зазначених вимог ОСОБА_1 у позовній заяві посилалась і на те, що в приміщенні майстерні їй належить рухоме майно, яке вона придбала у попереднього власника - державного підприємства радгоспу завод «Великолазівський», згідно з накладною №2 від 22 квітня 2011 року та сплатила за нього грошові кошти в сумі 20 000 гривень, що стверджує квитанцією до прибуткового касового ордеру за №101 від 22.04.2011, а саме : кран-балка, електроталь, станок наждачний, авто вага, електрощит та столи слюсарні. Відокремити частину майна, а саме кран-балку, електроталь, авто вагу без завдання шкоди приміщенню майстерні є неможливим. Проте наведені доводи не заслуговують на увагу, оскільки приміщення спірної майстерні разом із спільними невіддільними від нього речами, на які претендує позивачка, були придбані відповідачкою ОСОБА_2 з цільового аукціону, проведеного Закарпатським представництвом Прикарпатської універсальної товарної біржі у грудні 2007 року, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24.12.2007, право власності на яке зареєстровано у встановленому законом порядку, що стверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим Ужгородським районним комунальним підприємством (бюро) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 09.07.2008 /а.с. 182, 183 т.1/. А тому наведене спростовує твердження позивачки про придбання зазначеного вище рухомого майна у його попереднього власника - державного підприємства радгоспу завод «Великолазівський», згідно з накладною №2 від 22 квітня 2011 року, оскільки право власності на цю майстерню разом із спільними невіддільними від неї речами ОСОБА_2 набула ще у грудні 2007 року, та ця обставина не підставою для визнання недійсними спірних договорів купівлі-продажу нерухомого майна нежитлового приміщення майстерні від 03.11.2016 та від 09.12.2016.

Також не підлягає задоволенню і позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлового приміщення майстерні, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 , від 29 квітня 2020 року, згідно з яким ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 купив це нерухоме майно, оскільки ОСОБА_4 , який є власником цього майна, не є відповідачем у справі, тобто не є особою, яка має відповідати за цим позовом відповідно до ст.48 ЦПК України. Як слідує з матеріалів справи суд першої інстанції протокольною ухвалою від 10.08.2021 за заявою представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Бирковича О.І. від 10.08.2021 (а.с.190 т.1) змінив статус ОСОБА_4 , який ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.02.2021 (а.с.124-125 т.1) був залучений в якості співвідповідача, на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (а.с.187-188 т.1). А тому ОСОБА_4 , який є третьою особою, не має відповідати за цим позовом.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведене, апеляційний суд констатує, що позивачка не довела належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами

своїх вимог до відповідачів, які не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», заява № 4909/04, рішення ЄСПЛ від 10.02.2010, § 58).

Доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає частково слушними, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та спростовують правильність висновків суду першої інстанції в межах апеляційного перегляду справи, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а саме в частині правового обґрунтування судового рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

За таких обставин, оскаржене рішення суду в частині його правового обґрунтування не може вважатись законним та обґрунтованим, а відтак, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, в цій частині підлягає зміні із залишенням без змін резолютивної частини судового рішення.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на позивачку ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 вересня 2021 року змінити в частині його правового обґрунтування. Резолютивну частину рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 червня 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді