Справа № 729/32/22
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

( з а о ч н е )

22 червня 2022 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Бойко В.І.,

за участю секретаря судового засідання Малюшицької Я.В.,

представника позивача адвоката Яцюк Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бобровиця в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

17 січня 2022 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

У позовній заяві позивачка в обґрунтування позову посилається на те, що вона є власником будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 08.05.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Бобровицького нотаріального округу Чернігівської області Щербиною І.С., зареєстрованого в реєстрі за №199 та витягом з ДРРПНМ про реєстрацію права власності від 08.05.2020 року, індексний номер витягу 208565767. Разом з нею у будинку зареєстрований її брат, відповідач по справі.

Відповідач в 2015 році добровільно за власним свідомим рішенням залишив місце реєстрації та проживання і з того часу не мешкає у її будинку, комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні житла не приймає, його особисті речі в будинку відсутні і взагалі він ним не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Наразі їй відомо, що її брат постійно проживає та працює у місті Києві, однак документального підтвердження цих обставин не має.

Разом з тим, реєстрація в будинку відповідача не дає можливості їй вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, вона вимушена сплачувати комунальні послуги за кількістю зареєстрованих осіб, в тому числі і за брата. На неодноразові прохання добровільно знятись з реєстраційного обліку відповідач жодним чином не реагує. Просить позов задовольнити, визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

Представник позивача адвокат Яцюк Н.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позові, просила їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений, шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Раніше направлені на його адресу судові повістки, згідно довідки «Укрпошта» повернулися до суду з відмітками «за закінченням терміну зберігання» та " відсутній за вказаною адресою ".

Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідача про день та час розгляду справи у спосіб передбачений законом та з огляду на те, що відповідач не повідомив суд про поважність його неявки в судові засідання, не подав відзив, представник позивача не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст. 280 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Представник третьої особи - Бобровицька міська рада у судове засідання не з"явився, в листі до суду просить справу розглянути за його відсутності.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , кожен окремо, підтвердили факт не проживання ОСОБА_2 в будинку за АДРЕСА_1 з 2020 року без поважних причин.

Вислухавши представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінюючи наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, та керуючись законом, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У статті 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд має звернути особливу увагу процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Aosia v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulia v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява №33202/96, п. 110, ECHR 2000-1).

За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання особи відповідача таким , що втратив право користування житловим приміщенням.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Водночас, ст. 41 Конституції України визначено, що закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.ст. 379, 380 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема житло-житловий будинок.

Положення ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 являється власником будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 08.05.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Бобровицького нотаріального округу Чернігівської області Щербиною І.С., зареєстрованого в реєстрі за №199 та витягом з ДРРПНМ про реєстрацію права власності від 08.05.2020 року, індексний номер витягу 208565767 (а.с.10-11).

Відповідно витягу №26901 від 23.12.2021 р. про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб встановлено, що ОСОБА_2 дійсно зареєстрований за даною адресою АДРЕСА_1 (а.с.21).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання за № 503 від 29.12.2021 р., складеним депутатом Бобровицької міської ради Мартишевською В.Г. за участю сусідів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 засвідчено, що ОСОБА_2 зареєстрований у будинку, однак фактично в ньому не проживає з 2020 року (а.с.22).

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 77-80 ЦПК України.

В сукупності вищевикладеного вбачається, що відповідач без поважних причин більше одного року не користуються житловим будинком позивачки та відсутній там, ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали відповідачу, у будинку не має, що в свою чергу, свідчить про втрату ним інтересу щодо права на користування цим житлом.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Таким чином порушене право власника житла підлягає захисту, шляхом визнання відповідача такою особою, що втратила право на користування цим житлом, оскільки відповідач будучи зареєстрованим у спірному будинку, не проживає за місцем реєстрації без поважних причин більше року, що дасть можливість власнику житлового будинку зняти його з реєстрації місця проживання, в порядку визначеному Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Відповідно до ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Що стосується питання розподілу судових витрат, то з врахуванням поданої позивачем заяви, в якій остання не просить вирішувати питання щодо судових витрат вирішувати, а також положень ст. 13 ЦПК України, за якими суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, суд приходить до висновку, що таке волевиявлення позивача не суперечить вимогам закону та не порушує права відповідача, а тому може бути задоволене судом.

Керуючись ст. ст.10-13,81,259,263,265 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком: АДРЕСА_1 , так як, був відсутній в ньому без поважних причин понад рік.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя В.І. Бойко