РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/10525/21

Номер провадження 2/495/1171/2022

02 червня 2022 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово судді Анісімової Н.Д.,

із участю секретаря судового засідання Красовської А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Білгород-Дністровському в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить:

-визнати майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 107,9 кв.м., житловою площею 70,7 кв.м., спільною сумісною власністю та набуте 16.03.2006 року за час перебування ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_2 ;

-визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженкою с.Андріївка, Білгород-Дністровського району, Одеської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 право власності на 1/2 частку майна, а саме: житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 107,9 кв.м., житловою площею 70,7 кв.м., що є спільною сумісною власністю з ОСОБА_2 ;

-припинити з ОСОБА_2 право спільною сумісною власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 107,9 кв.м., житловою площею 70,7 кв.м.;

-стягнути з ОСОБА_2 на її користь понесені судові витрати.

Стислий виклад позиції позивача

14.10.2003 року відділом реєстрації актів громадського стану Білгород-Дністровського міського управління юстиції Одеської області, за актовим записом №331, між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища.

Подружжям за час шлюбу, за кошти сімейного бюджету 16.03.2006 року було набуто спільне сумісне майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 107,9 кв.м., житловою площею 70,7 кв.м.. Відповідно Договору купівлі-продажу ВСО №971043 від 16.03.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтина І.В., зареєстрований в реєстрі за №796, власником спільного будинку вказаний відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Про реєстрацію спільного сумісного майна нашого подружжя на відповідача ОСОБА_2 позивач не заперечувала.

На правах співвласника 19.09.2007 року місце постійного проживання позивача було зареєстровано у спільному з відповідачем житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.08.2013 року, справа №495/6064/13-ц шлюб з відповідачем ОСОБА_2 був розірваний.

Після розірвання шлюбу, позивач та відповідач продовжили проживати у спільному житловому будинку однією сім`єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, разом з спільними неповнолітніми дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 20 травня 2004 року, видане Андріївською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №6 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 12 січня 2009 року, видане виконавчим комітетом Андріївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №01.

Факт спільного проживання підтверджується довідкою про склад сім`ї №1832 від 24.12.2021 року, видана виконавчим комітетом Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.

У червні 2021 року відповідач ОСОБА_2 , порушив право власності на спільне сумісне майно позивача, а саме: систематично почав висловлювати свої наміри продати спільний будинок на свою користь, посилаючись на те, що він відповідно до договору купівлі-продажу є одноосібним власником. Реалізація його дій призведуть до порушення права позивача щодо розпорядження, володіння та користування майном, як співвласника.

Крім цього, ОСОБА_2 постійно наполягає на виселенні позивача із зняттям з реєстраційного обліку за місцем постійного проживання, забороняє позивачу проживати у спільному будинку, користуватись належною до будинку територією, внаслідок чого з червня 2021 року, позивач вимушена з неповнолітніми дітьми проживати в орендованому житлі.

Правовстановлюючих документів на спільне сумісне майно набуте за час шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 , а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 107,9 кв.м., житловою площею 70,7 кв.м., позивач надати не можу, оскільки вони знаходяться у відповідача.

Одеським державним нотаріальним архівом за №5284/01-20 від 09.12.2021р. на підставі ст.8 Закону України «Про нотаріат» відмовлено у наданні належним чином завіреної копії договору купівлі-продажу ВСО №971043 від 16.03.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтина І.В., зареєстрований в реєстрі за №796.

Відповідач ОСОБА_2 не бажає добровільно розділити з позивачем спільне сумісне майно за взаємною згодою, що і стало підставою для звернення позивача до суду з вказаним позовом.

Стислий виклад позиції відповідача

Відповідач скористався своїм правом відповідно до ст.178 ЦПК України та на адресу суду надіслав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, щозаявлені позовні вимоги не визнає і заперечую проти позову.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послалася на те, що після розірвання шлюбу відповідач та позивача продовжили проживати у своєму житловому будинку однією сім`єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, що начебто підтверджується довідкою про склад сім`ї №1832 від 24.12.2021 року, яка видана виконавчим комітетом Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.

Проте вказаний документ не підтверджує зазначених позивачем обставин, і є явно недостовірним, зважаючи на наступне.

Цей документ датований 24.12.2021 року, тоді як позивач звернулася до суду з позовною заявою і посвідчила копію цієї довідки, яку відповідач отримав разом із копією позовної заяви, за три дні до цього, а саме: 21.12.2021 року. Отже, виходить, що позивач надала суду цей документ раніше (21.12.2021 року), ніж його було видано (24.12.2021 року), що вказує на недостовірність відомостей цього документу як мінімум в частині дати його видачі.

З аналогічних підстав недостовірною є і інша довідка за №1831 від 24.12.2021 року, видана виконавчим комітетом Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, яку позивач подала суду також разом із поданням своєї позовної заяви про поділ майна.

Згідно відомостей вказаної довідки, до складу сім`ї позивача ОСОБА_1 входжу начебто і відповідач, як її чоловік, тоді як шлюб між відповідачем та позивачем офіційно за рішенням суду, яке набрало законної сили, було розірвано ще у 2013 році за ініціативою самого позивача, що підтверджується долученою позивачем до своєї позовної заяви засвідченою копією заочного рішення суду про розірвання нашого шлюбу, яке було ухвалено 21.08.2013 року у справі №495/6064/13-ц.

Згідно мотивувальної частини вказаного рішення суду, яка вочевидь базується на аргументах, наведених позивачем ОСОБА_1 у своєї позовної заяві про розірвання шлюбу, «причиною розпаду сім`ї стали різні погляди на сімейне життя та різні інтереси, шлюбні відносини припинені, примирення між ними не можливе, спільне господарство не ведеться».

Тоді, як згідно відомостей вказаної довідки, відповідач начебто входжу до складу сім`ї позивача ОСОБА_1 , у довідці зазначено, що спільні діти проживають не разом із батьками, а отже і зі відповідачем також, а «разом з матір`ю і знаходяться на її утриманні», з чого витікає, що ми не живемо разом.

Позивач сама зазначила у своєї позовної заяви різні адреси з відповідачем проживання: відповідач - АДРЕСА_1 , позивача АДРЕСА_2 (місце проживання батьків позивача).

До того ж, у своєї позовної заяві позивач зазначила, що «з червня 2021 року, вона була вимушена з неповнолітніми дітьми проживати в орендованому житлі».

Надуманим й недостовірним є зазначене позивачем у своєї позовної заяві про те, що у червні 2021 року відповідач начебто порушив її право власності на спільне сумісне майно, а саме: систематично почав висловлювати свої наміри продати наш будинок на свою користь, посилаючись на те, що відповідач відповідно до договору купівлі-продажу є одноосібним власником; відповідач постійно наполягає на її виселенні із зняттям з реєстраційного обліку за місцем постійного проживання; забороняє їй проживати у спільному будинку, користуватись належною до будинку територією, внаслідок чого вона з червня 2021 року начебто вимушена була з неповнолітніми дітьми проживати в орендованому житлі.

Відповідач заперечує проти цих обставин, оскільки позивач на підтвердження зазначених нею обставин не надала суду жодних доказів, тоді як у відповідності до вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, саме позивач повинна довести вказані обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Крім того, відповідачу достовірно відомо і позивач ОСОБА_1 це не приховує від нього, що вона вже тривалий час проживає разом з спільними дітьми у свого нинішнього співмешканця ОСОБА_6 , десь 1974 року народження, за адресою: АДРЕСА_3 , до якого вона добровільно, за власним бажанням переїхала жити, забравши з собою усі свої речі.

Також позивач стверджуючи про те, що відповідач начебто забороняє їй проживати у належному на праві спільної сумісної власності житловому будинку ще з червня 2021 року, разом з тим, не заявляє вимогу про її вселення разом з дітьми у той житловий будинок. Це вказує на те, що позивач в ньому і не збирається проживати.

До того ж, за законом відповідач не маю права самостійно, на свій власний розсуд, розпорядитися усім житловим будинком, що належить їм з позивачем на праві спільної сумісної власності, що відповідачем ніколи не заперечувалося. Жоден нотаріус такий правочин не посвідчить, оскільки це суперечить вимогам законодавства України.

Не відповідає дійсності й твердження позивача про те, що відповідач начебто не бажає добровільно розділити з нею спільне сумісне майно за взаємною згодою. Позивач ніколи не пропонувала відповідачу рівний та справедливий поділ, а вимагала віддати житловий будинок повністю їй.

Заявлений позивачем позов не про поділ майна, а про визнання права власності на майно, набуте під час шлюбу.

Просячи суд визнати спільною сумісною власністю майно набуте за час перебування позивача у шлюбу з відповідачем, що взагалі-то випливає із закону і окремого закріплення рішенням суду не вимагається, разом з тим, позивач не зазначає, чиєю спільною сумісною власністю вона просить визнати це майно.

Відповідачем ніколи не заперечувалося і не оспорювалося право спільної сумісної власності відповідача на житловий будинок, набутий за час їх перебування у шлюбі, ніколи жодним чином це право позивача не порушувалося, спору з цього приводу між ними взагалі немає.

Отже, зважаючи на необґрунтованість позовних вимог позивача, їх недоведеність і відсутність передбачених законом підстав для звернення до суду із позовом, просив суд у задоволенні заявленого ОСОБА_1 позову про поділ майна відмовити повністю.

Відомості про рух справи, процесуальні дії у справі

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської обасті від 23.12.2021 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської обасті від 02.06.2022 року підготовче провадження закрито та справа призначена до судового розгляду по суті.

Позивач у судове засідання не зявилась, але надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі посилаючись на обставини, які зазначені в позові та просила задовольнити.

Відповідач у судове засідання не зявився, повідомлявся, шляхом направлення судових повісток, причини неявки суду не відомі, будь-яких заяв або клопотань до суду не надходило.

Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.

Відповідно до ч.1, 2 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

Враховуючи зазначене, суд вважає можливим у даній цивільній справі ухвалити заочне рішення.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, відзив, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування

Сторони по справі зареєстрували шлюб 14 жовтня 2003 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Білгород-Дністровського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис №331, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 від 14 жовтня 2003 року.

На підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.08.2013 року, справа №495/6064/13-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Рішення суду набрало законої сили.

Від шлюбу мають спільних дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 20 травня 2004 року, видане Андріївською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №6 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 12 січня 2009 року, видане виконавчим комітетом Андріївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №01.

В період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, подружжям 16.03.2006 року за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу ВСО №971043 від 16.03.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтина І.В., зареєстрований в реєстрі за №796 було придбано нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 107,9 кв.м., житловою площею 70,7 кв.м..

Державна реєстрація житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 107,9 кв.м., житловою площею 70,7 кв.м. в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно проведена 25 червня 2006 року, що підтверджується Витягом під номером 285979309 від 22.11.2021 року, реєстраційний номер 10075977. Реєстрація права власності на спірний житловий будинок проведена на імя відповідача ОСОБА_2 ..

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадженнят №14-325цс18).

Відповідно до статей 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до правових висновків, висловлених Верховним Судом України в справах №6-79цс13, №6-2641цс15, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Разом з тим належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що спірне майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 107,9 кв.м., житловою площею 70,7 кв.м., сторонами по справі було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження N 14-325цс18).

На підставі зазначеного, позов в частині визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 до ОСОБА_2 житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 107,9 кв.м., житловою площею 70,7 кв.м. є обгрунтованим та підлягає задоволенню.

Щодо вирішенні питання щодо поділу спільного майна суд виходить з наступного обґрунтування.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Як встановлено в судовому засіданні, сторони з 2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі та під час шлюбу 16.03.2006 року придбали нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 107,9 кв.м., житловою площею 70,7 кв.м., що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на на нерухоме майно №285979309 від 22.11.2021 року.

Даний житловий будинок відповідно до ст.60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

Оскільки добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому розділяє спільний житловий будинок на дві рівні частини, визнавши за позивачем та відповідачем право приватної власності на нерухоме майно Ѕ частину житлового будинку кожному, з припиненням права спільної сумісної власності колишнього подружжя на вказане майно.

Висновки за результатами розгляду справи

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, знайшли своє підтвердження, оскільки, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд вважає позов обґрунтований та законний, в зв`язку з чим підлягає задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд зазначає, що згідно квитанції №ПН1519 від 21.12.2021 року за звернення до суду з зазначеним позовом позивачем сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн., а відтак, враховуючи приписи ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн..

Керуючись ст.ст.4, 5, 14, 12-13, 81, 128, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 280-289, 354 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна задовольнити в повному обсязі.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 107,9 кв.м., житловою площею 70,7 кв.м. спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с.Андріївка, Білгород-Дністровського району, Одеської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 107,9 кв.м., житловою площею 70,7 кв.м..

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 107,9 кв.м., житловою площею 70,7 кв.м..

Стягнути з ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн..

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя Анісімова Н.Д.