Справа № 639/3207/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 червня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ФАЗИКОШ Г.В.

за участю секретаря БОЧКО Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 639/3207/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини та встановлення порядку спілкування батька з дитиною, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду від 6 травня 2021 року, повний текст якого складено 14 травня 2021 року, головуючий суддя Левко Т.Ю., -

встановив:

25.05.2020 ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду міста Харкова з із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача вказала Службу у справах дітей по Новобаварському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради.

Ухвалами судді Жовтневого районного суду міста Харкова:

від 27.05.2020 відкрито провадження в справі;

від 01.07.2020:

виключено третю особу Службу у справах дітей по Новобаварському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради зі складу осіб, які беруть участь у справі, залучено Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача;

клопотання відповідача ОСОБА_2 про направлення справи за територіальною підсудністю задоволено, передано справу на розгляд Виноградівського районного суду Закарпатської області.

Ухвалою Виноградівського районного суду від 31.07.2020 справу прийнято до розгляду.

Позов мотивувався таким.

Сторони перебували в шлюбі, у якому в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 . Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 20.07.2017 шлюб між сторонами було розірвано.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 12.10.2015 стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки аліменти в розмірі 1/3 частини його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею повноліття, починаючи з 03.09.2015.

Позивачка не дійшла згоди з відповідачем щодо місця проживання доньки. Відповідач одинадцять місяців на рік перебуває на заробітках за кордоном, приїжджає тільки раз на рік у відпустку, одного разу він викрав дитину з її будинку і відвіз до себе додому на Закарпаття без згоди позивачки, вона вимушена була звертатися до поліції з питання розшуку дитини.

Зараз дитина мешкає разом з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка вважає, що інтересам доньки відповідає проживання саме з нею, а не з батьком. Позивачка працевлаштована, має постійний дохід, робочий день триває з 9:00 до 16:00, тому вона має можливість водити дитину до школи, піклуватися про неї, може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, забезпечити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові, матеріальної забезпеченості тощо.

Натомість відповідач не має достатнього постійного доходу для матеріального забезпечення дитини, має заборгованість за аліментами, не може забезпечувати умови для нормального розвитку дитини, її навчання. Дитина постійно скаржиться на стан здоров`я, коли приїжджає додому від батька, одягнута погано, батько спілкувався з нею раз на рік, не знає її інтересів, захоплень.

Дочка сторін для здорового розвитку відвідує басейн, займається плаванням, навчається в Харківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 115, додатково відвідує заняття в математичному клубі «Евріка» з 2017 року.

Водночас позивачка не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідача із донькою і не заперечує, щоб відповідач бачився з дитиною щосуботи з 12:00 до 18:00 в її присутності, або в присутності її батьків, забирав та привозив дитину з місця проживання дитини з матір`ю ОСОБА_1 .

Посилаючись на ці обставини, на положення ст. 161 та на інші норми СК України, норми, позивачка ОСОБА_1 просила:

визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

встановити час спілкування батьку ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної суботи з 12:00 до 18:00 у присутності позивачки або її батьків.

Рішенням Виноградівського районного суду від 06.05.2021:

провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про встановлення місця проживання малолітньої дитини та спілкування з дитиною в частині визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю предмету спору;

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення часу спілкування батька ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у присутності ОСОБА_1 або її батьків відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що донька сторін зареєстрована та проживає з позивачкою, проти чого відповідач не заперечує, відсутнє право позивачки, яке б підлягало захисту, спору з цього питання між сторонами немає, тому провадження в справі за такою вимогою слід закрити з підстави, передбаченої ст. 255 ч. 1 п. 2 ЦПК України. Вимога позову про встановлення часу спілкування батька з дитиною задоволенню не підлягає, оскільки відповідне питання вирішується за заявою саме того з батьків, який проживає окремо від дитини і якому чиняться перешкоди в спілкуванні з дитиною, тоді як ані мати дитини, ані її батько не зверталися по вирішення такого питання до органу опіки та піклування, що має передувати зверненню до суду в разі спору.

Позивачка ОСОБА_1 оскаржила рішення Виноградівського районного суду від 06.05.2021 в частині визначення місця проживання дитини як ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. Доводи скарги зводяться до таких.

Після розірвання шлюбу між сторонами постійно були суперечки щодо визначення місця проживання дитини, відповідач викрадав дитину у червні 2019 року, у липні 2020 року, вивозив її до м. Виноградова закарпатської області, за заявами позивачки були відкриті кримінальні провадження.

Суд дійшов неправильного висновку про відсутність спору між сторонами, оскільки фактичні обставини це спростовують. Закриттям провадження в справі суд позбавив позивачку можливості захистити свої права. Відсутність визначення договором або судом місця проживання дитини уможливлює так зване її «законне викрадення» батьком, як це вже мало місце і що відповідач робитиме надалі травмуючи психіку дитини.

Позиція відповідача щодо того, що він начебто не заперечує проти проживання доньки з позивачкою не була належним чином доведена судом до позивачки.

В частині визначення рішенням суду порядку спілкування відповідача з донькою апеляція доводів не містить.

Посилаючись на норми СК України, ЦК України та іншого законодавства щодо місця проживання дитини, прав і обов`язків батьків щодо дитини, маючи на меті врахування та захист інтересів дитини, позивачка просить рішення скасувати та визначити місце проживання дитини з нею за адресою: АДРЕСА_1 .

У відзиві на апеляцію відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Нечаєв В.В., вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, зокрема, що не заперечує проти проживання дитини з матір`ю, спору з цього приводу не було і немає, тому провадження в справі закрито судом з додержанням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки ОСОБА_1 , яка апеляцію підтримала та пояснила, що оскаржила рішення суду лише в частині вимоги про визначення місця проживання дитини, спір між сторонами з цього приводу існує, що підтверджується діями відповідача, і пред`явленням позову вона мала на меті встановлення рішенням суду місця проживання дитини з метою забезпечення її інтересів, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи учасників процесу, суд приходить до такого.

Відповідно до ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч.ч. 1, 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною; провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Розгляд справи покладається на суд першої інстанції, який розглядає її в межах пред`явлених позивачем вимог (ст. 13 ч. 1, ст. 23 ч. 1, ст. 184 ч. 1).

За результатом розгляду справи судом першої інстанції ухвалюється судове рішення, яким закінчується провадження в справі, при цьому:

розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду, яким повинні бути вирішені всі позовні вимоги (ст. 258 ч. 2, ст. 264, ст. 265 ч.ч. 5, 6 ЦПК України);

провадження в справі в суді першої інстанції може бути закінчене судовим рішенням, яким не розв`язується спір по суті, а саме, постановленням ухвали про закриття провадження у справі, про залишення заяви без розгляду, в якій зазначається суть і результат вирішення відповідного процесуального питання (ст.ст. 255, 257, ст. 258 ч. 2, ст. 260 ч. 1 ЦПК України).

Тобто, суд першої інстанції зобов`язаний або вирішити спір по суті, або ухвалити інше належне кінцеве у відповідному провадженні процесуальне рішення.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору; про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу (ст. 255 ч. 1 п. 2, ч. 2 ЦПК України).

В апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі в суді першої інстанції, зокрема, рішення суду, ухвали суду про закриття провадження у справі, про залишення заяви без розгляду (ст. 24 ч. 1, ст.ст. 351, 352, ст. 353 ч. 1 п.п. 15, 16 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та не приймає і не розглядає позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України).

Апеляційний суд не зв`язаний доводами і вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення (ст. 367 ч. 4 ЦПК України). Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права) (ст. 10 ч. 9 ЦПК України).

Таким чином, процесуальне питання про закриття провадження в справі з підстави, передбаченої ст. 255 ч. 1 п. 2 ЦПК України, підлягає вирішенню ухвалою суду першої інстанції, вирішення цього питання рішенням суду цивільним процесуальним законом не передбачене і як таке виключається.

У справі, що розглядається за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду від 06.05.2021, суд першої інстанції ані не вирішив спір в частині вимоги про визначення місця проживання доньки сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по суті та не ухвалив рішення з цього приводу, ані не постановив ухвалу про закриття провадження в справі з підстави, передбаченої ст. 255 ч. 1 п. 2 ЦПК України, постановивши з цього приводу рішення.

Відтак безвідносно до того, що суд першої інстанції за вимогою позову про визначення місця проживання дитини постановив рішення, за своїм реальним процесуальним змістом і наслідком суд вирішив лише процесуальне питання про закриття провадження в справі за цією вимогою.

Апеляційний суд не має передбачених законом процесуальних підстав і не вправі вирішувати справу за вимогою позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання їхньої доньки ОСОБА_3 по суті, позаяк це було б можливо лише в разі апеляційної перевірки ухваленого за такою вимогою по суті рішення суду першої інстанції, тоді як така вимога не вирішувалася судом першої інстанції і рішення з цього приводу не ухвалювалося.

Вирішення судом першої інстанції в наведений вище спосіб питання про закриття провадження в справі за частиною вимог позову порушує право позивачки на належні в процесуальному розумінні рух і результат справи в суді першої інстанції, а також є процесуальною перешкодою для неї у розгляді справи за її апеляцією по суті. За таких обставин, право позивачки на доступ до суду та на справедливий суд слід визнати порушеними внаслідок неправильного застосування судом першої інстанції норм процесуального права. Ухвалене судом рішення, що не передбачене цивільним процесуальним законом і перешкоджає доступу особи до правосуддя та провадженню в справі, не може залишатися чинним і за скаргою такої особи підлягає скасуванню.

Виходячи з наведеного та беручи до уваги, що спір за частиною вимог позову не розв`язувався судом першої інстанції по суті і йдеться реально про процесуальне питання (закриття провадження в справі), що було вирішене у спосіб, не передбачений цивільним процесуальним законом, право позивачки на доступ до суду та, відповідно, на розгляд її позову належним судом, яким є саме суд першої інстанції, має бути захищене та відновлене, апеляційну скаргу слід з урахуванням положень ст. 10 ч. 9 і на підставі ст. 379 ч. 1 п. 4 цього Кодексу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині закриття провадження за вимогою позову про визначення місця проживання дитини, що перешкоджає подальшому провадженню в справі, скасувати, справу в частині вирішення цієї вимоги позову направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Окрім викладеного вище апеляційний суд вважає за необхідне зауважити й таке.

Відповідно до ст. 19 ч.ч. 4, 5 СК України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У силу положень ст. 56 ч. 1 ЦК України, п. 1.3. Правил опіки та піклування, затверджених спільним наказом Держкомсім`ї України, МОЗ України, Міносвіти України і Мінпраці України від 26.05.1999 № 4/166/131/88 (реєстрація в Мінюсті України від 17.06.1999 за № 387/3680), п. 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМ України від 24.09.2008 № 866, інших норм законодавства органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

Служби у справах дітей не є органами опіки та піклування, на ці служби покладається, зокрема, обов`язок безпосереднього ведення справ та координації діяльності щодо забезпечення захисту прав дітей. У справі бере участь і подавав висновок про визначення місця проживання дитини Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради (а.с. 130-131 т. 1).

Керуючись ст. 10 ч. 9, ст. 374 ч. 1 п. 6, 379 ч. 1 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Виноградівського районного суду від 6 травня 2021 року в частині закриття провадження за вимогою позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з підстави, передбаченої ст. 255 ч. 1 п. 2 ЦПК України, скасувати, справу в частині вирішення вимоги позову про визначення місця проживання дитини направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 22 червня 2022 року.

Судді