Провадження № 2/161/520/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2022 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді - Олексюка А.В.,

за участю секретаря судових засідань Гички М.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом адвоката Філіповича Володимира Євгенійовича в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спілького майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

23.12.2022 до Луцького міськрайонного суду Волинської області надійшла вищевказана позовна заява, в якій представник позивача просив визнати за ОСОБА_3 право на Ѕ частку квартири, що знаходиться за даресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 64,5 кв.м., житловою площею 39,1 кв.м.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі до дня його розірвання за рішенням суду від 31.03.2016. У період перебування в шлюбі, сторонами набуто нерухоме майно - квартиру по АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за відповідачем. Вказує, що з весни 2021 року відповідач чине перешкоди позивачу та їхній спільній дочці у користуванні вищевказаною квартирою, умисно подав до Волинської філії ПрАТ «Волиньобленерго» заяву про відключення електроенергії, у зв`язку із чим вона була змушена тимчасово виїхати з вказаного житла. Після цього випадку ОСОБА_4 доступу до речей у квартирі не надає, відмовляється припинити чинити перешкоди у користуванні належним їм майном, чим фактично позбавив можливості позивача та їхню дочку проживати у квартирі, що є спільною сумісною власністю, та в якій вони є зареєстровані. В добровільному порядку поділ майна відповідач здійснити відмовляється.

Окрім того, представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Ухвалою від 28.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі.

Протокольною ухвалою суду 03.02.2022 підготовче провадження у справі завершено, справу призначено до судового розгляду.

До початку розгляду справи по суті в судовому засіданні представник відповідача, адвокат Бортнік О.Ю. заявив про те, що не заперечує щодо задоволення позовних вимог, просив зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки заперечує її розмір.

В судовому засіданні представник позивача, адвокат Філіпович В.Є., підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Оцінюючи законність заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.11.2013 до його розірвання рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31.03.2016 у справі №161/2277/16-ц (провадження №2/161/1613/16).

За час перебування у шлюбі, відповідачем ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу р.№3680 від 21.11.2013 набуто у власність квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію власності №13176350 (а.с.13-16, 42-44).

Із матеріалів справи вбачається та не заперечується учасниками справи фактичні обставини, що спірне нерухоме майно, квартира, набута сторонами по справі під час шлюбу.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого: примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 1, п. 5, абзац 11 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне законодавче положення закріплено статтею 321 ЦК України.

Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 319 ЦК України).

Статтею 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення закріплено нормою статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Статтями 69, 70 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України).

Частиною першою статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами першою та другою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Згідно статей 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку доходу. Кожна річ набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У разі придбання майна на особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної власності подружжя, а є приватною власністю того, на кошти якого воно придбане. Про це йдеться в Постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 7 вересня 2016 року №6-801цс16.

В ухвалі ВССУ від 15.02.2017 (справа №554/1847/14-ц) акцентована увага на критеріях віднесення майна до спільної сумісної власності. Зокрема, зауважено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю коштами або працею в набутті. Отже, застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. ВСУ визначає критерії, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності. Такими є: час набуття майна; кошти, за які воно було набуте (джерело набуття); мета придбання, яка дозволяє надати майну правовий статус спільної власності подружжя.

Зважаючи на те, що спірна квартира була придбана подружжям за спільні кошти, що сторонами не заперечується, під час шлюбу в інтересах сім`ї, зворотнього матеріалами справи не доводиться, кожен із подружжя в порядку поділу спільного майна має право на рівну частку у такому спільному майні.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приймає визнання відповідачем позовних вимог, та приходить до висновку про те, що в порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_5 слід визнати право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 .

В порядку, встановленому ст.142 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 50% сплаченого судового збору у сумі 1 474, 50 грн.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

З огляду на викладене суд відзначає, що ЦПК передбачено наступні критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) пов`язаність витрат з розглядом справи; 2) їх дійсність; 3) необхідність; 4) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

До таких висновків в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 19.02.2020 року (справа № 755/9215/15-ц провадження № 14-382цс19).

Згідно з п.п. 3-6 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір -обґрунтованим (п. 268).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі -Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Судом встановлено, що представником позивача на підтвердження судових витрат позивача надано: ордер серії ВЛ №062645 від 15.06.2021, договір про надання професійної правничої допомоги від 01.12.2021, квитанцію до прибуткового касового ордера від 23.12.2021.

З вищевказаних документів вбачається, що представником позивача заявлено до стягнення з відповідача на користь позивача 10 000 грн. витрат, пов`язаних з наданням позивачу професійної правничої допомоги, що також обумовлено п.3.3 Договору про надання професійної правничої допомоги від 01.12.2021.

Оцінюючи обґрунтованість заяви представника позивача, суд дійшов висновку, що в матеріалах справи наявні належні та достатні обгрунтування суми понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, однак, розмір такої суми не є співмірним із складністю справи, враховуючи, що відповідач визнав позовні вимоги у повному обсязі, а тому такі витрати позивача підлягають відшкодуванню у розмірі 5 000 грн.

Окрім того, відповідно до ч.1 ст.140 ЦПК України, особа, яка надала доказ на вимогу суду, має право вимагати виплати грошової компенсації своїх витрат, пов`язаних із наданням такого доказу. Розмір грошової компенсації визначає суд на підставі поданих такою особою доказів здійснення відповідних витрат.

Так, стороною відповідача надано до матеріалів справи виготовлений на замовлення позивача висновок (звіт) про вартість майна (оцінку) від 26.11.2021, вартість якого згідно копії акту від 26.11.2021 становить 800 грн., тому такі витрати також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 23, 48, 51, 81, 175, 258, 259, 263-268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково..

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на Ѕ частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (сімдесят сім), загальною площею 64,5 кв.м., житловою площею 39,1 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Стягнути з ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , понесені позивачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 50% сплаченого судового збору у сумі 1 474 (одна тисяча чотириста сімдесят чотири) гривні 50 коп., та пов`язані зі наданням позивачу професійної правничої допомоги у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень, а також витрати, пов`язані з виготовленням висновку про вартість майна у розмірі 800 (вісімсот) гривень.

Повернути ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , з державного бюджету 50% сплаченого нею відповідно до квитанції №0.0..1 від 23 грудня 2021 року судового збору у розмірі 1 474 (одна тисяча чотириста сімдесят чотири) гривні 50 коп.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня вручення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 27.06.2022.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк