Номер провадження: 22-ц/813/1184/22
Справа № 523/59/17
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 (до якої приєднався ОСОБА_2 ) у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої ділянки шляхом приведення об`єкта самочинної реконструкції у попередній стан, а також за позовом Одеської міської ради до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Державного реєстратора служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Антоненко Оксани Сергіївни, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкту до експлуатації, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та свідоцтва про право власності, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Кисельова В.К. 08 серпня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2016 року Одеська міська рада звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої ділянки шляхом приведення об`єкта самочинної реконструкції у попередній стан (т. 1 а.с. 2-6).

В обґрунтування позову Одеська міська рада посилалася на те, що 06.06.2016 року позивачем було отримано лист Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 03.06.2016 року № 01-05-5/199 вх. щодо факту самовільної реконструкції кв. АДРЕСА_1 .

Зі змісту даного листа та доданих до нього матеріалів вбачається , що гр. ОСОБА_1 , яка є власником кв. АДРЕСА_1 , самовільно виконала роботи з реконструкції вказаної квартири. Зокрема, самочинно збільшила площу квартири на 29 кв.м., чим значно погіршила технічний стан будинку та житлово-побутові умови його мешканців.

На підставі доповідної записки заступника директора КП «ЖКС «Пересипський» встановлено, що ОСОБА_1 виконала роботи з реконструкції кв. АДРЕСА_1 , без дозвільних документів.

На підставі наданих КП «ЖКС «Пересипський» документів, а саме: акту перевірки від 31.05.2016 року, доповідної записки, акту перевірки від 02.12.2014 року, припису від 02.12.2014 року № 5, акту (в разі відмови від підпису припису) від 02.12.2014 року, акту відмови від пред`явлення правовстановлюючих документів, акту про встановлення факту самочинного будівництва (реконструкції) об`єктів від 02.12.2014 року, копії план-схеми самочинного будівництва (реконструкції) квартири АДРЕСА_1 , довідки (виписки із домової книги) про склад сім`ї та реєстрацію від 21.01.2015 року, фотофіксації самовільно реконструйованої квартири, Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради прийнято розпорядження від 31.01.2015 року № 29р «Про приведення об`єкта самочинного будівництва, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , до первісного стану».

Однак, приписи КП «ЖКС «Пересипський» та розпорядження Суворовської районної адміністрації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у добровільному порядку не були виконані.

Одеською міською радою земельна ділянка по АДРЕСА_3 , відповідачам та іншим особам у власність або користування не надавалась.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснивши реконструкцію кв. АДРЕСА_1 , з фактичною зміною її геометричних розмірів, використовують вищезазначену земельну ділянку без правовстановлюючих документів на землекористування, чим порушує вимоги Земельного кодексу України та право власності територіальної громади м. Одеси на відповідну земельну ділянку.

На підставі викладеного, Одеська міська Рада просила зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 власними силами і за рахунок власних коштів звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 20,3 кв.м. шляхом знесення самочинно прибудови до кв. АДРЕСА_1 .

У грудні 2017 року Одеська міська рада звернулася до Суворовського районного суд м. Одеси з позовом до Управління державного архітектурно-будівельного контролю ОМР, Державного реєстратора служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Антоненко О.С., ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкту до експлуатації, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та свідоцтва про право власності (т. 2 а.с. 4-13).

В обґрунтування позову Одеська міська рада посилалася на те, що під час судового розгляду з`ясувалося, що на підставі декларації про готовність об`єкту до експлуатації «Реконструкція квартири АДРЕСА_1 » від 02.12.2014 року за № ОД було видано свідоцтво про державну реєстрацію права власності від 18.12.2014 року за №31241680 (далі - Свідоцтво), на підставі яких від 17.12.2014 року зареєстровано право власності на кв. АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , загальною площею - 66,7 кв.м. та житловою площею - 27,6 кв.м.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2018 року об`єднано в одне провадження з цивільною справою за позовом ОМР до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої ділянки шляхом приведення об`єкта самочинної реконструкції у попередній стан, а також за позовом Одеської міської ради до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Державного реєстратора служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Антоненко Оксани Сергіївни, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкту до експлуатації, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та свідоцтва про право власності (т. 2 а.с. 116-117).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2019 року позов Одеської міської ради задоволено. Скасовано реєстрацію Декларації про готовність об`єкта до експлуатації «Реконструкція кв. № 2 без зміни геометричних розмірів та цільового призначення по АДРЕСА_3 » від 02.12.2014 року № ОД , замовниками за якою визначено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Скасовано Свідоцтво про право власності від 18.12.2014 року за № 31241680, видане Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області. Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності від 18.12.2014 року (індексний номер 18127895) на кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 66,4 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м. за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позов Одеської міської ради задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 власними силами і за рахунок власних коштів звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 20,3 кв.м. шляхом знесення самочинно прибудови до кв. АДРЕСА_1 , а саме приміщення, позначені на технічному паспорті № 8 площею 8,6 кв.м., та літ. № 7, площею 11,7 кв.м.. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Одеської міської ради судовий збір у розмірі 1 378 гривень та 1 600 гривень, а всього стягнути суму у розмірі 2 978 гривень (т. 2 а.с. 260-272).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 (до якої приєднався ОСОБА_2 ) просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права Апеляційна скарга мотивована тим, що Одеська міська рада звернулась до суду з позовом про порушення її прав з пропуском строку позовної давності, а також не являючись власником кв. АДРЕСА_1 . Крім того, на думку апелянта, суд помилково вказав, що збільшення розміру загальної площі спірної квартири підтверджує порушення геометричних розмірів квартири. Однак, реконструкція квартири АДРЕСА_1 з прибудовою до квартири підсобного приміщення було запроектовано та прийнято в експлуатацію (т. 3 а.с. 1-7).

Сторони про розгляд справи на 24 травня 2022 року були сповіщені належним чином.

В судове засідання з`явилася представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 .

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 , дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 (до якої приєднався ОСОБА_2 ) підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог Одеської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що реконструкція квартири здійснена із зайняттям земельної ділянки, яка належить до комунальної власності територіальної громади м. Одеси, та не відводилась зазначеній особі в установленому законодавством порядку для будівництва, що свідчить про неможливість надання для державної реєстрації зазначеного речового права належного та допустимого документа, що підтверджує речові права третьої особи на земельну ділянку, на якій здійснено прибудову.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитись з таким висновком суду, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.06.2016 року Одеською міською радою було отримано лист Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 03.06.2016 року № 01-05-5/199вх. щодо факту самовільної реконструкції квартири АДРЕСА_1 .

Зі змісту даного листа та доданих до нього матеріалів вбачається, що гр. ОСОБА_1 , яка є власником квартири АДРЕСА_1 , самовільно виконала роботи з реконструкції вказаної квартири. Зокрема, самочинно збільшила площу квартири на 29 кв.м., чим значно погіршила технічний стан будинку та житлово-побутові умови його мешканців.

На підставі доповідної записки заступника директора комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс» Пересипський» було встановлено, що ОСОБА_1 виконала роботи з реконструкції квартири АДРЕСА_1 , без дозвільних документів.

На підставі наданих КП «ЖКС «Пересипський» документів, а саме: акту перевірки від 31.05.2016 року, доповідної записки, акту перевірки від 02.12.2014 року, припису від 02.12.2014 року № 5, акту (в разі відмови від підпису припису) від 02.12.2014 року, акту відмови від пред`явлення правовстановлюючих документів, акту про встановлення факту самочинного будівництва (реконструкції) об`єктів від 02.12.2014 року, копії план-схеми самочинного будівництва (реконструкції) квартири АДРЕСА_1 , довідки (виписки із домової книги) про склад сім`ї та реєстрацію від 21.01.2015 року, фотофіксації самовільно реконструйованої квартири, Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради прийнято розпорядження від 31.01.2015 року № 29р «Про приведення об`єкта самочинного будівництва, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , до первісного стану».

Приписи КП «ЖКС «Пересипський» та розпорядження Суворовської районної адміністрації Дров`янніковою Т.Д. та ОСОБА_2 у добровільному порядку не виконані.

Колегія суддів зазначає, що з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що під будівництво Одеського автозбирального заводу і будівництва житлових будинків для працівників заводу, виділена земельна ділянка по АДРЕСА_3 , у тому числі числі для будівництва будинку АДРЕСА_2 .

У січні 1959 року ОСОБА_4 на підставі загального рішення адміністрації Одеського автозбирального заводу та рішення профспілки був виданий ордер на склад сімї з трьох осіб: чоловка, жінку ОСОБА_1 та сина ОСОБА_2 , та укладенийй договір найма двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_5 одружилась із сином ОСОБА_6 , та поселилася у вказану квартиру. У наступному,у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_7 - відповідач у справі. ОСОБА_4 та чоловік відповідачки ОСОБА_2 померли.

На підставі розпорядження органу приватизації від 20.11.1995 року № 61279, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було видано Свідоцтво про право власності на житло від 20.11.1995 року та передано у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,1 кв.м. (т.1., а.с.76-77).

У зв`язку із порушенням опалення та визнання його незадовільним в кв. АДРЕСА_1 , адміністрація Одеського автозбирального заводу прийняла рішення про прибудову підсобного приміщення до квартири АДРЕСА_4 для обладнання автономного опалення даної квартири. Були отримані дозволи та виготовлені проекти прокладення газопроводу та водопостачання (т. 1 а.с. 161-163, 303, 307).

14.08.2007 року був наданий дозвіл на виконання будівельних робіт інспекцією ДАБК м. Одеси.

У 2014 році роботи по перебудові квартири були закінчені. 02.12.2014 року в Департаменті ДАБК інспекції в Одеській області була зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації.

23.12.2014 року було видане свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 66,4 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м. на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках за кожним (т.1 а.с. 38).

Рішенням комісії про розгляд питань відключення від сіток центрального опалення, Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради було проведено відключення квартири АДРЕСА_4 від центрального опалення будинку АДРЕСА_3 (протокол №21 від 27.04.2016 року) (т.1 а.с. 124).

За рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 30.03.2017 року, згідно акту приймання-передачі з державної до комунальної власності територіальної громади м. Одеси житлові будинки з інженерними мережами та зовнішніми інженерними мережами водовідведення, розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , у тому числі буд. АДРЕСА_3 , були передані до комунальної власності територіальної громади (т. 1 а.с. 121-122).

Таким чином, на період передачі будинку АДРЕСА_3 з державної до комунальної власності територіальної громади м. Одеси, реконструкція кв. АДРЕСА_1 , вже була проведена.

Дозвіл на виконання будівельних робіт та Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації інспекція ДАБК м. Одеси видала на підставі Положення «Про діяльність ДАБК м. Одеси». Реєстрація права власності відповідачів була проведена Державним реєстратором на підставі свідоцтва про право власності.

При цьому, Одеською міською радою не надано належних доказів того, що відовідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 порушили будь-які будівельні норми при реконструкції спірної квартири шляхом здійснення прибудови до квартири АДРЕСА_1 приміщень, які позначені на технічному паспорті № 8 площею 8,6 кв.м., та літ. № 7, площею 11,7 кв.м., які розташовані на земельній ділянці площею 20,3 кв.м.

Згідно частини 1 статті 10 Закону України «Про архітектурну діяльність», для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Положеннями частини 5 статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що органи державного архітектурно-будівельного контролю здійснюють контроль за виконанням підготовчих та будівельних робіт.

За змістом статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

В процесі такого контролю відповідні органи наділені повноваженнями, зокрема, реєструвати або повертати на доопрацювання декларацію про початок будівельних робіт (стаття З6 Закону, в редакції, чинній станом на початок будівництва), реєструвати або повертати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації (стаття 39 Закону).

Згідно з пунктом 1 Положення про державну архітектурно-будівельну інспекцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 липня 2014 року № 294 (далі - Положення), ДАБІ є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Згідно пункту 3 цього Положення, основними завданнями ДАБІ є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, зокрема, здійснення державного контролю та нагляду за дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил; виконання дозвільних та реєстраційних функцій у будівництві, ліцензування у визначених законодавством випадках.

Згідно частин 1, 4 та 6 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів.

Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю повертають декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації.

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації (частина 5 статті 39 Закону).

Відповідно до частини 9 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою, серед іншого, для оформлення права власності на нього.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів».

Відповідно до пункту 10 вказаної постанови, у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.

Технічне обстеження проводиться суб`єктом господарювання, який має у своєму складі відповідних виконавців, що згідно із Законом України «Про архітектурну діяльність» одержали кваліфікаційний сертифікат, або фізичною особою - підприємцем, яка згідно із зазначеним Законом має кваліфікаційний сертифікат (далі - виконавці).

Технічне обстеження включає такі етапи:

- попереднє (візуальне) обстеження об`єкта, у тому числі огляд і фотографування об`єкта та його конструктивних елементів, виконання обмірів, визначення класу наслідків (відповідальності) об`єкта, аналіз проектної та іншої технічної документації (за наявності);

- детальне (інструментальне) обстеження об`єкта, у тому числі визначення параметрів і характеристик матеріалів, виробів та конструкцій, із залученням фахівців відповідної спеціалізації та атестованих лабораторій (за необхідності).

Якщо етапи технічного обстеження об`єкта, що проводилося, не збігаються з названими етапами, зазначаються фактично пройдені етапи технічного обстеження.

Не дозволяється проведення технічного обстеження виключно за фотографіями, відеозаписами, кресленнями чи іншими документами без візуального огляду об`єкта.

На підставі інформації, отриманої під час технічного обстеження, з урахуванням виду, складності, технічних та інших особливостей об`єкта, проведених заходів, передбачених цим пунктом, а також даних технічного паспорта, проектної та іншої технічної документації на об`єкт (за наявності) виконавець проводить оцінку технічного стану об`єкта та складає звіт про проведення технічного обстеження за формою, наведеною в додатку 1 до цього Порядку.

Пронумерований, прошнурований звіт підписується та скріплюється особистою печаткою виконавця і затверджується суб`єктом господарювання, який проводив технічне обстеження (для юридичних осіб).

Відповідно до пункту 11 зазначеної Постанови, датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката.

Отже, колегія суддів доходить до висновку, що зареєструвавши оскаржувану декларацію, органи ДАБІ діяли як суб`єкт владних повноважень та в силу покладених на них законом обов`язків мали перевірити як сам об`єкт нерухомого майна, який вводився в експлуатацію, так і підстави такого введення, а також відомості, зазначені в самій декларації про готовність об`єкта до експлуатації, в зв`язку з чим, доводи позивача щодо незаконності такої декларації є безпідставними.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси («Онер`їлдіз проти Туреччини» та «Беєлер проти Італії»).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість («Москаль проти Польщі»). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, іntеraliа, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків («Лелас проти Хорватії»).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються («Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії»).

У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Колегія суддів враховує, що виникненню права власності у відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виходячи з національної системи регулювання підстав та порядку набуття такого права на новостворене нерухоме майно, слугувала та передувала активна участь в такому процесі держави в особі відповідних органів архітектурно-будівельного контролю, які спочатку надали дозвіл на будівництво, процес якого вони були уповноважені контролювати, а потім прийняли до експлуатації закінчений після будівництва об`єкт. В зв`язку із чим, враховуючи, що право власності на житлове приміщення квартири було набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в результаті проведення державними органами законодавчо встановлених процедур, то відповідальність за вказані процедури не може покладатися на відповідачів, які розраховували на їх належність та легітимність.

Зі змісту положень статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку № 553 вбачається, що для усунення можливості зловживання правом на перевірки, сукупність заходів, які здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю за додержанням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил можуть здійснюватися лише під час виконання відповідними суб`єктами підготовчих та будівельних робіт.

Тобто за загальним правилом такі перевірки можливі щодо тих об`єктів, які знаходяться в процесі будівництва.

Виключенням із цього загального правила є виявлення факту самочинного будівництва, у зв`язку із чим, такі перевірки можуть стосуватися й збудованого об`єкту.

Разом з тим, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення. А відтак, не може визнаватись законною перевірка контролюючого органу такого об`єкта та акти, оформлені за результатами державного архітектурно-будівельного контролю.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 804/1510/16 та від 02 жовтня 2018 року у справі № 465/1461/16-а.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку про те, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, у зв`язку із чим, оскаржуваною у справі декларацією будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків. Сам факт реєстрації такої декларації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення.

Щодо доводів Одеської міської ради в частині скасування свідоцтва на право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно правової позиції Верховного Суду, що викладена, зокрема, у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 916/641/18 та постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 927/849/17, - свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином.

Свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку свідоцтва є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує у його сторін прав, а відтак свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє.

У даному випадку, Одеською міською радою оскаржується свідоцтво на право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , однак, правові підстави набуття відповідачами права власності не є нівельованими, що взагалі унеможливлює задоволення позову у цій частині.

Крім того, частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на спірний об`єкт становить «майно», яке підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Серков проти України») напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання «законів». Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

В питаннях оцінки «пропорційності» Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»). Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.

Так, право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на спірний об`єкт нерухомості виникло після проходження власниками належної законодавчої процедури, яка включала в себе реєстрацію Декларації про початок виконання будівельних робіт та Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, без жодного зауваження з боку департаменту ДАБІ в Одеській області, а також наступної державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості за відповідачами. Вказане приміщення було збудовано зі згоди компетентних органів для обладнання квартири опаленням з метою дотримання стандартів життя її мешканців.

Колегією суддів у даній справі перевірено відповідність втручання вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції, та встановлено, по-перше, наявність майна в розумінні Конвенції, по-друге, наявність втручання у право заявника мирно володіти майном, по-третє, підстави виправданості втручання і беручи до уваги презумпцію правомірності набуття права власності, зважаючи на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази незаконності набуття ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на спірне майно, - що право власності у відповідачів виникло на законних підставах, у зв`язку із чим позовні вимоги Одеської міської ради щодо скасування права власності за зазначеними особами, за своїми наслідками, становлять втручання позивача у право ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, невірно застосував норми матеріального права, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2019 року підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради.

Крім того, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, з Одеської міської ради на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у справі в розмірі 4 467 гривень.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 (до якої приєднався ОСОБА_2 ) задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2019 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої ділянки шляхом приведення об`єкта самочинної реконструкції у попередній стан, а також у задоволенні позову Одеської міської ради до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Державного реєстратора служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Антоненко Оксани Сергіївни, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкту до експлуатації, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та свідоцтва про право власності, - відмовити.

Стягнути з Одеської міської ради () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у справі в розмірі 4 467 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 22 червня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе