Провадження №2/447/269/22
Справа №447/327/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

13.06.2022 Миколаївський районний суд Львівської області в складі судді Головатого А.П., за участю секретаря судового засідання Венгер Л.М.,

розглянув у судовому засіданні у залі суду у м. Миколаїв Львівської області у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації, Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області про стягнення заборгованості з невиплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

представник позивача ОСОБА_2 ,

представник відповідача ОСОБА_3 .

Процесуальні дії у справі.

07.02.2022 на адресу суду надійшов позов ОСОБА_1 до відділу освіти Дрогобицької РДА та Дрогобицької РДА, у якому позивачка просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь заборгованість з невиплаченої заробітної плати, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 38 894,56 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 77 622,00 грн. та присудити судові витрати у справі.

В обґрунтування позову позивачка покликалася на те, що 31.05.2021 згідно наказу №34 її звільнено з посади прибиральника службових приміщень господарської групи централізованого обслуговування навчальних закладів і установ відділу освіти Дрогобицької РДА. При звільненні відповідач не виплатив усіх сум, що їй належать. З довідок про доходи сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, становить 38 894,56 грн. Крім цього, позивач вказала, що відділ освіти Дрогобицької РДА перебуває у стані припинення (ліквідації) за рішенням засновника, однак, ще не ліквідований. Засновником відділу освіти Дрогобицької РДА є Дрогобицька районна державна адміністрація. Позивачка вважає, що їй також належать виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у вищевказаному розмірі, оскільки невиплата звільненому працівникові сум, що йому належать є триваючим правопорушенням, а в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. На підставі наведеного просить позов задоволити.

Ухвалою суду від 09.02.2022 позовну заяву ОСОБА_1 до відділу освіти Дрогобицької РДА, Дрогобицької РДА Львівської області про стягнення заборгованості з невиплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, залишено без руху, позивачці надано строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків.

Позивачка отримала вищезазначену ухвалу 11.02.2022, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося до суду (а.с. 29).

15.02.2022 на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 16.02.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання. Сторонам надано строк для подання відзиву, заперечень.

22.02.2022 відповідачі отримали копію ухвали щодо відкриття провадження від 16.02.2022, копію позовної заяви з додатками до такої, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося до суду (а.с. 30, 31).

15.03.2022 на адресу суду надійшов відзив, у якому представник відділу освіти Дрогобицької РДА просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки нарахування та оплата праці позивачки здійснювалися з районного бюджету у зв`язку із тим, що господарська група централізованого обслуговування навчальних закладів і установ відділу освіти є об`єктом спільної власності територіальної громади Дрогобицького району, є комунальною установою, засновником якої є Дрогобицька районна рада. Відповідно до внесених змін до законодавства, у зв`язку з утворенням та ліквідацією районів, об`єднані територіальні громади, що утворені на території Дрогобицького району, взяли на свій баланс ті установи, що знаходилися на їх території. Дрогобицька РДА не є засновником відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації, працівники господарської групи централізованого обслуговування навчальних закладів і установ відділу освіти Дрогобицької РДА не були державними службовцями, не отримували заробітну плату з державного бюджету. Господарська група централізованого обслуговування навчальних закладів і установ відділу освіти діяла при відділі освіти Дрогобицької РДА, її утворила районна рада як орган місцевого самоврядування, що представляє спільні інтереси громад Дрогобицького району. Крім цього, представник відповідача посилається на те, що на підставі розпорядження Дрогобицької РДА №81 від 29.04.2021 прийнято рішення припинити юридичну особу відділ освіти Дрогобицької районної державної адміністрації шляхом ліквідації, створено ліквідаційну комісію з припинення юридичної особи. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, представник відповідача просив взяти до уваги, що в ході проведення адміністративної реформи відбулася передача установ до органів місцевого самоврядування, відсутнє належне фінансування, а також просив визнати об`єктивними причини, які перешкоджали належним чином здійснити розрахунок з позивачкою.

15.03.2022 на адресу суду надійшов відзив, у якому представник Дрогобицької РДА (Дрогобицької районної військової адміністрації) просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з аналогічних підстав, що наведені у відзиві відповідача відділу освіти Дрогобицької РДА.

Відповіді на відзив та заперечень до суду не надходило.

У судовому засіданні представник позивачки адвокат Ратич Т.М. позовні вимоги підтримав, просив задоволити позов з підстав у такому наведених.

Представник відповідача Дрогобицької РДА (Дрогобицької РВА) Войтечко Є.О. просила відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві.

Належним чином повідомлений представник відповідача відділу освіти Дрогобицької РДА у судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи, інших заяв до суду не подано.

Суд встановив:

Згідно копії трудової книжки серії НОМЕР_1 , заведеної на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 31.05.2021 позивачку звільнено з посади прибиральника службових приміщень господарської групи централізованого обслуговування навчальних закладів і установ відділу освіти Дрогобицької райдержадміністрації за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу відділу освіти №34 від 31.05.2021 (а.с. 8-10).

Відповідно до копії наказу відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації №34 від 31.05.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 », позивачку звільнено з посади прибиральника службових приміщень господарської групи централізованого обслуговування навчальних закладів і установ відділу освіти Дрогобицької райдержадміністрації 31.05.2021 за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України. Крім цього, централізована бухгалтерія відділу освіти повинна провести виплату заробітної плати за січень, лютий, березень, квітень і травень 2021 року та компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2021 рік тривалістю 24 календарні дні ОСОБА_1 після затвердження кошторисних призначень на 2021 рік (а.с. 14).

ОСОБА_1 ознайомилася із зазначеним наказом, що стверджується її підписом та зазначенням прізвища та ініціалів у відповідній графі наказу (а.с. 14).

Пунктом 10.2 рішення ІІ позачергової сесії восьмого скликання Дрогобицької районної ради Львівської області від 24.12.2020 №25 «Про затвердження районного бюджету Дрогобицького району на 2021 рік» Дрогобицька районна рада вирішила Дрогобицькій районній державній адміністрації забезпечити врахування розпорядниками коштів районного бюджету першочергово потребу в коштах на оплату праці працівників бюджетних установ, відповідно до встановлених законодавством України умов оплати праці та розміру мінімальної заробітної плати (а.с. 11-13, 55-60).

Згідно пункту 13 вищевказаного рішення, таке набирає чинності 01.01.2021.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відділ освіти Дрогобицької державної районної адміністрації перебуває у стані припинення з 05.05.2021 у зв`язку з винесенням рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті її ліквідації (а.с. 15).

Згідно копії розпорядження Дрогобицької РДА №81 від 29.04.2021 «Про припинення юридичної особи відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації», з метою оптимізації структури районної державної адміністрації, підвищення ефективності державного управління, прийнято припинити шляхом ліквідації юридичну особу Відділ освіти Дрогобицької районної державної адміністрації (код в ), утворити ліквідаційну комісію з припинення юридичної особи та затвердити її склад згідно з додатком (а.с. 61-62).

Відповідно до копій довідок про доходи, виданих ОСОБА_1 відділом освіти Дрогобицької РДА, загальна сума доходу за січень, лютий, березень, квітень і травень 2021 року складає 38 894,56 грн. (а.с. 16, 17).

Рішенням ІІ позачергової сесії восьмого скликання Дрогобицької районної ради Львівської області від 29.12.2020 №28 Дрогобицька РДА вирішила передати безоплатно із спільної власності територіальних громад Дрогобицького району Львівської області ряд бюджетних установ та майна до комунальної власності об`єднаних територіальних громад Дрогобицького району, згідно з додатками №1, 2, 3, 4, 5. Вирішено питання виходу зі складу засновників комунальних закладів, вказаних у зазначених додатках, та передання з 01.01.2021 такі комунальні заклади на фінансування з бюджетів об`єднаних територіальних громад (а.с. 47-52).

З копії відповіді голови Дрогобицької районної ради Львівської області від 08.02.2021 на лист начальника відділу освіти Дрогобицької РДА встановлено, що рішенням Дрогобицької районної ради від 29.12.2020 №28 «Про передачу бюджетних установ та майна із спільної власності територіальних громад Дрогобицького району Львівської області до комунальної власності об`єднаних територіальних громад» передано у власність територіальних громад Дрогобицького району комунальні установи та заклади, розташовані на їх території, які до 01.01.2021 фінансувалися виключно з районного бюджету та обслуговували об`єкти спільної власності територіальних громад Дрогобицького району (а.с. 53).

Згідно відповіді голови Дрогобицької районної ради Львівської області від 23.06.2021 на лист міського голови м. Дрогобич встановлено, що Дрогобицькою районною радою 13.04.2021 було прийнято рішення №48 «Про внесення змін до районного бюджету Дрогобицького району на 2021 рік», яким надано субвенцію Дрогобицькій територіальній громаді в сумі 399 335 грн. на виконання інвестиційних проектів (згідно попередніх домовленостей ці кошти були надані як часткова компенсація за виплату заробітної плати працівникам установ культури району, які мають перейти у власність Дрогобицької територіальної громади) (а.с. 69-70).

Представник відповідача Дрогобицької РДА на підтвердження своїх доводів разом із відзивом подав до суду копії розпоряджень Дрогобицької РДА від 03.09.2021 №159 «Про внесення змін до складу ліквідаційної комісії з припинення юридичної особи, затвердженого розпорядженням райдержадміністрації від 29 квітня 2021 року №81», від 28.05.2021 №107 «Про передачу функцій у сфері праці, трудових відносин, зайнятості населення, трудової міграції та внесення змін до структури Дрогобицької районної державної адміністрації» з додатком №1, від 13.04.2021 №58 «Про впорядкування структури районної державної адміністрації» з додатками №1 та №2 (а.с. 63, 64-65, 66-68).

Оцінка суду.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею.

Відповідно до ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Крім цього, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України).

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

При цьому, визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Водночас, відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 233 КЗпП України, важливо розрізняти початок перебігу строку для звернення до суду залежно від змісту позовних вимог, а саме: вимог у справах про звільнення та інших вимог працівника.

Спір про звільнення це спір за позовом про поновлення на роботі.

Вказане знаходить підтвердження у постанові Верховного Суду від 03.02.2021 у справі №682/2782/18, провадження № 61-17946св19.

Предметом позову у даній справі є вимога щодо стягнення заборгованості з невиплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Нарахована, але не виплачена заробітна плата та грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки входять до складу фонду оплати праці.

З огляду на систематичне тлумачення положень КЗпП України та ЗУ «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, заохочувальною чи компенсаційною виплатою, відтак, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Наведене узгоджується із позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №910/4518/16 від 30.01.2019.

Таким чином, вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не відноситься до спору про оплату праці, відтак, до у частині цих спірних правовідносин не підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України. Тобто, заявлені позивачем вимоги не відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці, які не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Водночас, Конституційний Суд України у рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 у справі №1-5/2012 (за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу) прийшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Оскільки невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відтак, згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верхового Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені ст. 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновляє або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Судом встановлено, що позивачку звільнено 31.05.2021, про що вона була належним чином повідомлена з огляду на наявні у справі докази. Тобто, після звільнення позивачки, такій достеменно було відомо про те, що її право порушене. Однак, при подачі до суду позовної заяви, а також протягом усього розгляду справи позивачем та у судовому засіданні представником позивача не було повідомлено суд про об`єктивні причини неможливості пред`явити позов у визначений законом строк, не подано клопотання щодо поновлення строків звернення із позовною заявою до суду.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить висновку, що позов у частині стягнення заборгованості з невиплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 38 894,56 грн. підлягає до задоволення. Проте, позов у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягає до задоволення у зв`язку із пропущенням строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Водночас, щодо солідарного стягнення з відповідачів заборгованості з невиплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки слід зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Під неналежним відповідачем розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Зазначений висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18), а також у постанові від 10.03.2021 у справі №226/817/19 (провадження №61-6327св20).

Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд враховує характер спірних правовідносин, визначену норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.

У даній справі виник стосовно стягнення заборгованості з невиплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як уже було з`ясовано, позивачку звільнено з посади прибиральника службових приміщень господарської групи централізованого обслуговування навчальних закладів і установ відділу освіти Дрогобицької РДА.

Відповідно до абзацу 1 пп. 13 п. 1 постанови Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17.07.2020 №807-ІХ, ВРУ постановила утворити у Львівській області Дрогобицький район (з адміністративним центром у місті Дрогобич) у складі територій Бориславської міської, Дрогобицької міської, Меденицької селищної, Східницької селищної, Трускавецької міської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Крім цього, згідно пп. 13 п. 3 вищевказаної постанови №807-ІХ, постановлено ліквідувати у Львівській області, зокрема, Дрогобицький район.

Відповідно до п. 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 №1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій», відповідно до пункту 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», п. 5 ч. 2 ст. 23 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» і ст. 7-1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», було здійснено реорганізацію районних державних адміністрацій районів, ліквідованих згідно з постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 №807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів», шляхом приєднання до районних державних адміністрацій, розташованих в адміністративних центрах районів, утворених зазначеною постановою, згідно з додатком 1.

Згідно ст. 8 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад», у разі об`єднання всіх територіальних громад одного району в одну об`єднану територіальну громаду все майно спільної власності територіальних громад такого району є комунальною власністю об`єднаної територіальної громади, а пов`язані з таким майном права та обов`язки належать об`єднаній територіальній громаді з дня набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною такою об`єднаною територіальною громадою.

Згідно п. 10 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст.

Правонаступник районної ради району, ліквідованого Верховною Радою України, після припинення відповідних районних рад як юридичних осіб, але не пізніше 1 липня 2021 року, зобов`язаний передати у комунальну власність територіальних громад усі об`єкти спільної власності територіальних громад району, які знаходяться на території цих територіальних громад, відповідно до розмежування видатків між бюджетами, встановлених Бюджетним кодексом України.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 визначила відповідачами відділ освіти Дрогобицької районної державної адміністрації та Дрогобицьку районну державну адміністрацію Львівської області, покликаючись, що вказаний відділ освіти перебуває у стані припинення, а його засновником є Дрогобицька РДА.

Згідно ч. 1, 5 ст. 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Таким чином, судом встановлено, що Дрогобицька РДА Львівської області є неналежним відповідачем, належним відповідачем у справі виступає лише відділ освіти Дрогобицької районної державної адміністрації, про який не внесено до єдиного державного реєстру запису про його припинення.

Відтак, з відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 слід стягнути заборгованість з невиплаченої заробітної плати та грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 38 894, 56 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови у позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Враховуючи те, що позов підлягає до задоволення частково, то витрати, понесені позивачем у зв`язку зі сплатою судового збору за стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодуванню відповідачем не підлягають.

Водночас, згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору у справах про стягнення заробітної плати. Стягнення заборгованості з невиплаченої заробітної плати та грошової компенсації за невикористану відпустку входять до складу фонду оплати праці, а тому при пред`явленні зазначених вимог позивачі звільняються від сплати судового збору. Враховуючи те, що у цій частині позов підлягає до задоволення, судовий збір у розмірі 1 984,80 грн. (як за дві вимоги майнового характеру) слід стягнути з відповідача у дохід держави.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Таким чином, витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того чи їх фактично сплачено стороною.

Позивач у позовній заяві вказала, що правничу допомогу у вказаній справі надає їй адвокат Ратич Т.М. Витрати на професійну правову допомогу винагорода адвоката Ратича Т.М. визначена у пп. 4.3 Договору про надання правової допомоги від 02.02.2022 та становить 10 000,00 грн. Порядок сплати винагороди адвоката сторонами договору узгоджено у пп. 4.4 вказаного Договору. Таким чином, позивач просить стягнути визначену суму витрат на правову допомогу та посилається при цьому на постанову ВС від 22.01.2021 у справі №925/1137/19.

Відповідач заперечень чи заяв про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката щодо стягнення на користь позивачки судових витрат у справі у розмірі, заявленому до відшкодування, не подавали.

У постанові ВП ВС у справі №755/9215/15-ц від 19.02.2020, сформовано правову позицію, згідно якої при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Згідно ордеру на надання правової допомоги сері ВС №1136970, адвокат Ратич Т.М. є представником ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги №35/22 від 02.02.2022.

Відповідно до п. 4.3 договору про надання правової допомоги від 02.02.2022, загальна вартість послуг адвоката становить 10 000,00 грн. Вартість послуг, визначену договором, клієнт сплачує адвокату протягом 30 днів з моменту набрання законної сили рішенням Миколаївського районного суду Львівської області у даній справі.

Так, згідно позиції ВС у справі №826/1216/16 від 27.06.2018, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вказане також знаходить своє підтвердження у правовій позиції ВС, викладеній у справі №638/7748/18 від 23.11.2020.

Водночас, згідно постанови ВС у справі №185/5421/21 від 31.01.2022, Верховний Суд вказав на те, що якщо винагорода адвоката за послуги згідно з договором про надання правової допомоги була визначена сторонами у твердій (фіксованій) сумі, така за весь час дії договору не змінюється залежно від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

На підтвердження факту отримання позивачкою послуг адвоката та понесення нею витрат, до матеріалів справи долучено ордер і договір про надання професійної правничої допомоги.

За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, така запроваджена для визначення розміру витрат, тоді як у межах цієї справи сума гонорару адвоката встановлена сторонами договору у фіксованому розмірі, який не залежить від обсягу послуг та витраченого представником позивача часу, а отже, розмір витрат є визначеним. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Разом із тим, у постанові ВП ВС від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц та в постанові ВС від 03.10.2019 у справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також у постановах ВС від 12.02.2020 у справі №648/1102/19 та від 11.11.2020 у справі №673/1123/15-ц.

Отже, за результатами дослідження та оцінки долучених до матеріалів справи доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що вимоги з приводу стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката є обґрунтованими, суду надано докази, які підтверджують понесення відповідачем витрат на правничу допомогу у зазначеному розмірі, дії адвоката відповідають умовам такого договору, суд знаходить підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 гривень.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст. 3, 4, 47, 97, 116, 117, 233, 234 КЗпП України, ст. 15, 104 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 48, 76-80, 81, 89, 133, 134, 137, 141, 259, 264, 265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов задоволити частково.

Стягнути з відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 заборгованість з невиплаченої заробітної плати та грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 38 894 (тридцять всім тисяч вісімсот дев`яносто чотири) гривні 56 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації судовий збір у розмірі 1 984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) гривні 80 копійок у дохід держави.

Стягнути з відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідачі:

- Відділ освіти Дрогобицької районної державної адміністрації, місцезнаходження: вул. Івана Франка, 2, с. Лішня, Дрогобицький район, Львівська область, 82127, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 02144522;

- Дрогобицька районна державна адміністрація Львівської області, місцезнаходження: вул. 22 Січня, 37, м. Дрогобич, Львівська область, 82100, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 04056477.

Повний текст рішення складено 23.06.2022.

Суддя Головатий А.П.