Справа № 201/187/21
Провадження № 2/201/177/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

21 червня 2022 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого - судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г.,

за участю представника позивача адвоката Орлової О.А.,

за участю представника відповідача - адвоката Зайця П.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (третя особа ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Біндюгіна Мар`яна Олександрівна) про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

11.01.2021р. ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Орлової О.А. (діє на підставі довіреності від 25.10.2019р. а.с. 40 42 т. 1) звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, визначивши третіми особами без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Дніпровського МНО Біндюгіну М.О. (а.с. 2-7).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 13.01.2021р. відкрито провадження по справі та справа призначена до розгляду у порядку загального позовного провадження, витребувано докази (а.с. 45 т. 1).

Ухвалою судді від 13.01.2021р., залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.04.2021р., за заявою позивача забезпечено позов шляхом заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо об`єкту нерухомого майна: нежитлового приміщення, реєстраційний номер 101, загальною площею 443,3 кв.м у житловому будинку літ А-10 за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення № 100 (цокольний поверх 1-3, 1 поверх 4-42 І-ІІ, а4 - у загальному користуванні ганок) (а.с. 60 61 т. 1).

Ухвалою судді від 01.03.2021р. за заявою позивача застосоване зустрічне забезпечення позову у даній справі шляхом внесення позивачем ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі 15 000,00 грн. протягом п`яти днів з дня постановлення цієї ухвали (а.с. 153 - 154 т. 1).

Ухвалою суду від 30.04.2021р. відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про зустрічне забезпечення шляхом внесення ОСОБА_1 грошових коштів на депозитний рахунок суду в сумі 1 500 406,00 грн. (а.с. 54-55 т. 2).

Ухвалою суду від 16.08.2021р. відмовлено у задоволенні клопотання представникові відповідача ОСОБА_2 про залишення позовної заяви без розгляду (а.с. 183 - 184 т. 2).

Ухвалою суду від 05.10.2021р. відмовлено у задоволенні клопотання представникові відповідача ОСОБА_2 про направлення судового доручення до Міністерства юстиції Чеської Республіки або іншого компетентного органу стосовно з`ясування обставин про посвідчення і реєстрацію довіреності, виданої 25.10.2019р. ОСОБА_1 представнику ОСОБА_5 , посвідченої нотаріусом м. Праги ОСОБА_6 (Шарка Новотна) (а.с. 216 218 т. 2)ю

Підготовче засідання у справи закрите 05.10.2021р. та справи призначена до розгляду у судовому засіданні (а.с. 112 т.2).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 03.09.2015р. позивач ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_4 оформлений розпискою договір позики, на підставі якого позивач передав у борг ОСОБА_4 582 464,00 доларів США. Дружина позичальника ОСОБА_2 на зворотному боці розписки надала письмову згоду чоловікові на отримання позики і на передачу в заставу всього спільного рухомого та нерухомого майна подружжя у якості забезпечення виконання зобов`язання з повернення позики.

Оскільки позику у визначені договором строки повернуто не було, позивач у жовтні 2016 року звернувся до із позовом до суду про стягнення заборгованості.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.2018р. по справі № 187/998/16-ц, залишеним без змін поставною Дніпровського апеляційного суду від 12.03.2020р. та постановою Верховного Суду від 05.10.2020р., позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

Під час розгляду цієї справи ухвалою суду від 13.06.2018р. до участі у справі у якості співвідповідача залучено дружину позичальника ОСОБА_2 . Рішенням у справі її визнано солідарним боржником і стягнуто заборгованість за договором позики солідарно з позичальника ОСОБА_4 і його дружини ОСОБА_2 .

Як з`ясувалося пізніше з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, наступного дня після винесення ухвали про залучення ОСОБА_2 до участі у справі в якості співвідповідача, а саме 14.06.2018р. ОСОБА_2 уклала договір дарування № 456, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Біндюгіною М.О., яким подарувала належне їй на праві власності нежитлове приміщення, реєстраційний номер 101, загальною площею 443,3 кв.м у житловому будинку літ. А-10 за адресою: АДРЕСА_2 (цокольний поверх 1-3, 1 поверх 4-42 І-ІІ, а4 - у загальному користуванні ганок) своїй матері ОСОБА_3 .

Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019р. у справі № 369/11268/16-ц, позивач вважав, що правочин дарування учинений боржником ОСОБА_2 у період настання у неї зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого вона перестає бути платоспроможною, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. ОСОБА_1 , як кредитор ОСОБА_2 за зобов`язаннями ОСОБА_4 , строк виконання якого настав 51.10.2016р. і безспірність якого визнано остаточним рішенням, вважає, що договір дарування є фраудаторним правочином, спрямованим на штучне виведення майна боржника та уникнення звернення на нього стягнення. Тому підлягає визнанню недійсним, як фіктивний правочин.

На підставі викладеного, просив визнати недійсним договір дарування № 456 від 14.06.2018р., укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , компенсувати судові витрати.

Відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала. 09.02.2021р. представник відповідача адвокат Заєць П.Л. (діє на підставі ордеру від 21.12.2020р. а.с. 84 т. 1) надав відзив на позовну заяву (а.с. 77-73 т. 1), у якому вказав, що відповідачка не погоджується із тими, що договір дарування від 14.09.2018р. укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно боржника, уникнення конфіскації. Правочин відповідає внутрішній волі відповідачки, спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, всупереч того, про що йдеться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. по справі 369/11268/16-й, на яку посилається позивач.

ОСОБА_3 є фізичною особою підприємцем з видом економічної діяльності 68.20 «надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна». Будучи власником нерухомого майна, ФОП ОСОБА_3 передала в оренду спірне приміщення іншому товариству, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру прав на нерухоме майно. ОСОБА_2 подарувала майно ОСОБА_3 в силу сімейних обставин та відсутності можливість і бажання займатися даним видом економічної діяльності.

Посилався також на ряд правових висновків Верховного Суду, за якими правочин не є фіктивним, якщо на його виконання було передано майно (постанова Верховного Суду від 28.08.2020р. по справі № 190/917/17-ц), позивач повинен довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (постанови Верховного Суду України від 21.01.2015р. у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах від 14.02.2018р. у справі № 379/1256/15-ц, від 08.02.2018р. у справі № 756/9955/16-ц), сторони знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі № 369/1 1268/16-ц).

Також зазначив, що ОСОБА_2 і ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 11.11.2011р. Спірне нерухоме майно набуто ОСОБА_2 25.02.2009р., тобто до укладення шлюбу і належало ОСОБА_2 на праві приватної власності, тому на нього не розповсюджувався режим спільної власності подружжя. У борговій розписці від 03.09.2015р. ОСОБА_2 визначила умову її розповсюдження виключно на спільне майно подружжя.

Великою Палатою Верховного Суду надані тлумачення ч. 2 ст. 73 СК України. СК України є спеціальним нормативно-правовим актом у регулюванні правовідносин пов`язаних із боргами подружжя, та його норми мають пріоритет в т.ч., визначають якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби - стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Спірне майно не перебувало в режимі спільної власності подружжя. Договори іпотеки, майнового поручительства у борговому зобов`язанні із ОСОБА_2 не укладались. ОСОБА_2 , надаючи згоду на укладення позики чоловіком, погоджувалась на передачу в заставу всього спільного рухомого і нерухомого майна подружжя, але не власного. На час укладення оспорюваного договору дарування нерухоме майно ОСОБА_2 під забороною не перебувало, не було обтяжене у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення про стягнення боргу.

Вважав безпідставними твердження позивача про те, що укладення оспорюваного договору дарування 14.06.2018р. (наступного дня після винесення ухвали про залучення ОСОБА_2 в якості співвідповідача у справі № 187/998/16-ц) на користь своєї матері ОСОБА_3 , ОСОБА_2 діяла задля уникнення відповідальності перед ОСОБА_1 . Про наявність цієї ухвали ОСОБА_2 14.06.2018р. не знала до скерування її на її адресу. За даними Єдиного державного реєстру судових рішень ухвала Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13.06.2018р. надіслана судом 15.06.2018р., зареєстрована 16.06.2018р. і оприлюднена лише 19.06.2018р.

Звернув увагу, що відповідно до інформації про виконавче провадження, приватним виконавцем накладено арешт на шістнадцять об`єктів нерухомого майна основного боржника ОСОБА_4 , однак з невідомих причин ОСОБА_1 не звертає стягнення на це майно.

На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідачка ОСОБА_3 також позовні вимоги не визнала. 09.02.2021р. (23.04.2021р. продубльовано) до суду надійшов відзив ОСОБА_3 (а.с. 1-4, 56-59, т. 2), у якому відповідачка зазначила, що договір не є фіктивним. ОСОБА_3 є фізичною особою підприємцем з видом економічної діяльності 68.20 «надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна». Будучи власником нерухомого майна, фізичною особою-підприємцем, вона передала в оренду спірне нежитлове приміщення в житловому будинку ТВ «ОЦ Новий Зір», що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру прав на нерухоме майно і вказує на повне передання майна у володіння та користування. З урахуванням множинних висновків Великої Палати Верховного Суду (на які вказувала також відповідачка ОСОБА_2 ), вважала, що договір дарування не є фіктивним.

Представник позивача 23.02.2021р. і 12.03.2021р. надала відповіді на відзиви відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (а.с. 136 139, 159 161, т. 1), у яких не погодилася із доводами відповідачів. Відповідаючи на відзив ОСОБА_3 зазначила, що ОСОБА_3 зареєстрована ФОПом з видом діяльності «надання в оренду власного чи орендованого майна» лише 01.09.2020р., тобто через 2 роки і 3 місяці після отримання у дар майна від доньки. Така реєстрація здійснена також з метою виведення активів ОСОБА_2 і запобігання зверненню стягнення.

05.10.2020р. Верховний Суд виніс остаточну постанову у справі № 187/998/16-ц про стягнення з ОСОБА_4 і ОСОБА_2 коштів на користь ОСОБА_1 . Розуміючи, що рішення у справі не буде ухвалене на користь подружжя ОСОБА_7 , останні завчасно готувалося до арешту рахунків. Саме тому зареєстрували фізичною особою-підприємцем бабусю, яка ніколи не займалася підприємницькою діяльністю, аби переукласти від її імені договори оренди нерухомого майна, що належало ОСОБА_2 і потім подароване ОСОБА_3 у 2018 році. Таким чином ОСОБА_2 , подарувавши своє нерухоме майно матері у червні 2018 року, вивела його з-під загрози арешту у справі № 187/998/16-ц. Потім через два роки, зрозумівши, що в процесі виконання рішення у справі № 187/998/16-ц арешт буде накладено не тільки на майно, але й на рахунки, вона зареєструвала матір ФОП і перевела на неї розрахунки з орендарями та суборендарями.

Звернула увагу на те, що ОСОБА_2 також зареєстрована ФОП з тим же видом діяльності «надання в оренду власного чи орендованого майна» з 2002 року. ОСОБА_2 протягом багатьох років сама надавала це майно в оренду і жодних причин для того, щоб раптом дарувати це майно матері, а потім через 2 роки реєструвати її ФОП не було, крім однієї - уникнення звернення стягнення на майно та кошти від оренди цього майна.

Крім того, згідно інформаційної довідки, отримане в червні 2018 року нерухоме майно ОСОБА_3 передала в оренду лише 11.09.2020р., тобто через два роки та три місяці після переходу права власності на майно, що вказує на те, що увесь час подароване приміщення здавалося в оренду ФОП ОСОБА_2 .

Відповідаючи на відзив ОСОБА_2 , вважала недоцільним доводи про те, що спірне нерухоме майно не перебуває у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_7 , оскільки рішенням суду стягнуто солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики не як спільне майно подружжя, а солідарно з двох окремих осіб, оскільки позику отримано не просто одним з подружжя та використано в інтересах сім`ї, а отримано чоловіком за письмовою згодою дружини, яка погодилася нести солідарну відповідальність за її повернення.

Частиною ч. 1 ст. 543 ЦК України встановлено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відтак, ОСОБА_2 як солідарний боржник несе відповідальність перед ОСОБА_1 всім своїм майном, як тим, що належить їй на праві приватної власності, так і тим, що належить на праві спільної власності, в т.ч. на праві спільної сумісної власності. І цей солідарний обов`язок не залежить від того, яким чином ОСОБА_2 сформулювала свою згоду на отримання позики в розписці, адже ця згода не може вважатися договором застави, а є лише підтвердженням обізнаності ОСОБА_2 з фактом отримання позики, згодою на отримання позики та зобов`язання повернути цю позику.

При цьому, кредитор ОСОБА_1 самостійно на власний розсуд визначає, від кого із солідарних боржників, в якій частині та в якій черговості він вимагатиме виконання солідарного зобов`язання.

Право вимоги виконання солідарного зобов`язання від одного з солідарних боржників не залежить від того, чи було кредитором вжито заходів зі стягнення боргу з інших солідарних кредиторів. В цьому полягає суть солідарного зобов`язання. На відміну від субсидіарної відповідальності, в солідарному зобов`язанні відсутній основний боржник та додаткові, в ньому всі боржники є рівними і несуть повну відповідальність, незалежно один від одного.

Доводи у відзиві про те, що у ОСОБА_4 є низка об`єктів нерухомого майна і стягувач не вжив заходів щодо звернення на них стягнення перед зверненням стягнення на активи ОСОБА_2 , вважала безпідставними, адже ОСОБА_1 має право взагалі не вимагати виконання від ОСОБА_4 , а одразу звернутися до іншого солідарного боржника ОСОБА_2 .

Крім того, відповідачці ОСОБА_2 відомо, що всі об`єкти нерухомого майна, що належали ОСОБА_4 на момент винесення рішення у справі № 187/998/16-ц, були незаконно відчужені в грудні 2020 - січні 2021 р.р. з прилюдних торгів на виконання виконавчого напису про стягнення з ОСОБА_4 50 млн.грн. за підробленим договором позики. Відчуження відбулося всупереч численним арештам, накладеним на майно боржника, в т.ч. арешту, накладеного приватним виконавцем в рамках примусового виконання рішення у справі № 187/998/16-ц. Покупцями майна ОСОБА_4 стали його діти та інші пов`язані особи. Наразі ці обставини є предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Зауважила, що предметом даного спору не є звернення стягнення на майно ОСОБА_2 , стягнення відбувається в межах виконавчого провадження № 63709589 з примусового стягнення з ОСОБА_2 коштів на користь ОСОБА_1 за рішенням у справі № 187/998/16-ц. Тому посилання у відзиві на те, що стягувачем не вжито першочергових заходів з примусового виконання, не має відношення до предмету спору.

Додатково вказала, що інтереси ОСОБА_2 у справі № 187/998/16-ц представляли адвокати того ж ЮА «Абсолют», що й інтереси ї чоловіка ОСОБА_4 . Тому про факт винесення Петриківським районним судом Дніпропетровської області ухвали від 13.06.2018р. про залучення ОСОБА_2 співвідповідачем вона дізналася негайно, як від свого чоловіка, так і від його представника, який був присутній в цьому засіданні. Наполягала на задоволенні позову.

Представник відповідачки ОСОБА_2 31.03.2021р. надав заперечення на відповідь представника ОСОБА_1 (а.с. 187-188 т. 1), у яких вважав, що звернення стягнення на особисте майно ОСОБА_2 не можливе, позивач має довести обізнаність ОСОБА_2 про судове засідання і про залучення її 13.06.2018р. співвідповідачем у справі № 187/998/16-ц.

Від третьої особи ОСОБА_4 23.04.2021р. надані були пояснення (а.с. 23 26 т. 2), у яких він також проти позову заперечував, вважав, що правочин не є фіктивним, оскільки він фактично виконаний. Спірний об`єкт нерухомості не є спільною сумісною власністю подружжя. ОСОБА_2 не є іпотекодателем і поручителем за борговим зобов`язанням, не погоджувалася на передачу спірного майна в заставу. Зазначав, що грошові кошти не були витрачені в інтересах сім`ї. Укладаючи оспорюваний договір дарування 14.06.2018р. ОСОБА_2 не намагалася уникнути відповідальності за борговим зобов`язанням, адже обґрунтовані на те підстави були відсутні. Просив відмовити у задоволенні позову.

Представник ОСОБА_1 надала відповідь на пояснення третьої особи ОСОБА_4 (а.с. 27-28 т. 2), у якій додатково звернула увагу на те, що будь-який фіктивний правочин щодо купівлі-продажу нерухомого майна є укладеним та формально відповідає ознакам для правочинів такого виду, адже підлягає нотаріальному посвідченню. За будь-яким правочином право власності переходить. Проте, це не перешкоджає визнанню правочину фіктивним, в т.ч. як фраудаторного, оскільки метою такого договору є не дарування власного майна, а штучне виведення цього майна з-під арешту або з-під загрози звернення на нього стягнення шляхом фіктивного дарування близькому родичу. Підтримала власні доводи, викладені у відповідях на відзиви.

17.05.2022р. і 20.06.2022р. представник відповідачки ОСОБА_2 надав додаткові пояснення (а.с. 7 8 т. 2, а.с. 30-31 т. 3), у яких вказав, що ОСОБА_2 не було відомо про розгляд Петриківським районним судом Дніпропетровської справи № 187/998/16-ц. У судовому засідання 13.06.2018р. представником позивача ОСОБА_1 було заявлене клопотання про залучення ОСОБА_2 в якості співвідповідача. Представника ОСОБА_2 у даному судовому засіданні не було, що підтверджується журналом підготовчого засідання від 13.06.2018р. по справі № 187/998/16-ц. ОСОБА_8 і ОСОБА_9 не є представниками ОСОБА_2 . Про залучення ОСОБА_2 в якості співвідповідача стало відомо лише 07.07.2018р., коли вона звернулася із зустрічною позовною заявою та оплатила судовий збір 12.07.2018р.

Також пояснив, що після дарування приміщення ОСОБА_2 припинила його використовувати, не здавала його в оренду. Володіння здійснювала самостійно ОСОБА_3 . Однак, у зв`язку із потребами бізнесу, через те, що певні клієнти й бізнес-напрацювання потребували часу для переформатування у роботі ОСОБА_2 необхідно було змінити логістику руху товарів, які реалізовувала вона як підприємець, і вона вирішила взяти в оренду частину приміщень за адресою оспорюваного нерухомого майна. У 4-му кварталі 2018 року ОСОБА_2 взяла в оренду у ОСОБА_3 частину приміщення у вказаному об`єкті нерухомого майна, та орендувала його до 2020 року. При цьому, одночасно інші приміщення перебували в оренді інших орендарів. КВЕДи, за якими здійснювалася підприємницька діяльність - 96.04 «Діяльність із забезпечення фізичного комфорту»; 96.02 «Надання послуг перукарнями та салонами краси»; 47.75 «Роздрібна торгівля косметичними товарами та туалетними приналежностями в спеціалізованих магазинах»; 68.20 «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна».

Станом на 14.06.2018р. ОСОБА_2 не була боржником перед ОСОБА_1 , оскільки не отримувала від нього грошових коштів у борг, їй не було відомо про залучення її співвідповідачем, а рішення суду про стягнення з неї грошових коштів було прийняте лише 03.08.2018р. Вважав, що позивачем не надано доказів обізнаності ОСОБА_2 про залучення її в якості співвідповідача, що є основною підставою позову.

Долучив постанову Верховного Суду у складі третьої судової палати КЦС від 16.02.2022р. по справі №204/9183/19, в якій суд підтвердив позицію суду першої та апеляційної інстанції, що не обізнаність особи про прийняття судового рішення щодо неї, в період відчуження майна, не є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу тощо. Просив відмовити у задоволенні позову.

21.06.2022р. представник позивача - адвокат Орлова О.А. також надала додаткові пояснення (а.с. 52 53 т. 3), у яких навела як приклад постанову Верховного Суду від 24.07.2019р. по справі № 405/1820/17 щодо оспорювання договору дарування, укладеного на користь матері після подачі позову, а також навела висновки ВС КЦС у постанові від 10.02.2021р. у справі № 754/5841/17 стосовно зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню. Просила врахувати правові позиції при розгляді справи.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Орлова О.А. в судовому засідання позовні вимоги підтримала повністю і просила їх задовольнити. Після оголошення судом перерви 21.06.2022р. надала заяву, у якій просила звершити розгляд справи без її участі, позовні вимоги задовольнити (а.с. 55 т. 3).

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Заєць П.Л. судовому засідання проти позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні. Після оголошення судом перерви 21.06.2022р. надав заяву, у якій просив звершити розгляд справи без його участі, у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. 55 т. 3).

Від представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Малик А.С. 21.06.2022р. надійшла заява, у якій представник просила справу розглядати без її участі (а.с. 51 т. 3).

Від представника третьої особи ОСОБА_4 адвоката Кошарної С.С. 21.06.2022р. надійшла заява, у якій представник просила справу розглядати без її участі, оскільки були надані пояснення по справі (а.с. 48 т. 3).

Від третьої особи приватного нотаріуса Дніпровського МНО Біндюгіної М.О. 26.01.2021р. була надана заява, у якій нотаріус просила справу розглядати без її участі, надала витребувані судом докази копію оспорюваного договору (а.с. 73 - 75 т. 1).

Суд, вислухававши в судовому засіданні учасників справи, оцінивши їх позиції, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази, встановив такі обставини справи та відповідні ним правовідносини.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Встановлено, що 03.09.2015р. між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 укладений оформлений розпискою договір позики, на підставі якого позивач передав у борг ОСОБА_4 582 464,00 доларів США. На зворотному боці розписки дружина позичальника ОСОБА_2 надала письмову згоду чоловіку на отримання позики, також підтвердила згоду на передання в заставу у якості забезпечення повернення коштів всього майна, яке перебуває у спільній сумісній власності з чоловіком (а.с. 8 т. 1).

ОСОБА_1 у жовтні 2016 року звернувся до суду із позовом про стягнення боргу.

З Єдиного державного реєстру судових рішень судом перевірено, що рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.2018р. по справі № 187/998/16-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 03.09.2015 у загальному розмірі 576 641,31 доларів США, що згідно з офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 еквівалентно 15 045 321,41 грн., що включає: основну суму боргу у розмірі 382 464,00 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 еквівалентно 9 978 982,96 грн.; проценти за користування позикою у розмірі 175 196,94 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 еквівалентно 4 571115,92 грн.; три проценти річних у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання у розмірі 18 980,37 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 еквівалентно 495 222,52 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_1 (третя особа: ОСОБА_2 ) про стягнення заборгованості та визнання грошового зобов`язання припиненим та зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (третя особа: ОСОБА_4 ) про визнання зобов`язання припиненим відмовлено у повному обсязі.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12.03.2020р. рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.2018р. скасоване лише в частині солідарного стягнення судових витрат та ухвалено в цій частині нове рішення про стягнення судового збору з кожного із відповідачів. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 05.10.2020р. рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.2018р. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12.03.2020р. залишено без змін (а.с. 9 25 т. 1).

Під час розгляду справи судом першої інстанції ухвалою суду від 13.06.2018р. залучено до участі у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, співвідповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Прийнято до розгляду заяву подану представником позивача ОСОБА_10 про збільшення позовних вимог за первісним позовом та про зміну предмету первісного позову від 12.06.2018р. Указана ухвала постановлена за участю представника позивача ОСОБА_10 і представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_8 (а.с. 31 35 т. 1).

Судом з Єдиного державного реєстру судових рішень установлено, що ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 14.06.2018р. (тобто наступного дня після залучення ОСОБА_2 співвідповідачем) за заявою представника ОСОБА_1 вжито заходи забезпечення позову до вирішення спору по суті шляхом накладення арешту на спірне нежитлове приміщення, реєстраційний номер майна: 20483473, дата внесення запису: 08.04.2009, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно, технічний опис майна: в житловому будинку літ.А-10 нежитлове приміщення 100, загальною площею: 443,30 кв.м.

Як видно із наданої представником відповідачки копії Журналу підготовчого судового засідання за 13.06.2018р., розгляд справи відбувався, серед іншого, за участю представників ОСОБА_4 - ОСОБА_8 і ОСОБА_9 (а.с. 9 18 т. 3).

Листом від 18.06.2018р. Морозу і його представнику ОСОБА_8 направлено копію вказаної ухвали (а.с. 19 т. 3).

Як вказує представник відповідачки ОСОБА_2 , про залучення її у якості співвідповідача по даній справі їй стало відомо лише 07.07.2018р. 12.07.2018р. ОСОБА_2 сплатила судовий збір і 13.07.2018р. звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання зобов`язання припиненим (а.с. 24, 25 т. 3).

Як видно з мотивувальної частини рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області, задовольняючи вимоги про солідарне стягнення боргу з ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , суд виходив із того, що 11.11.2011р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_11 зареєстровано шлюб. Відповідно до змісту договору позики від 03.09.2015р. ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , підтвердила, що кошти за даною розпискою отримані її чоловіком за її згодою. Також ОСОБА_2 підтвердила свою згоду на передачу в заставу у якості забезпечення повернення коштів за даною розпискою свого майна, що знаходиться у спільній сумісній власності з ОСОБА_4 . Під даними текстом ОСОБА_2 проставлено її власноручний підпис.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 2 ст. 61 СК України визначає, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби (ч. 2 ст. 73 СК України).

На підставі наведених вище положень СК України, суд дійшов висновку, що якщо договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, то обов`язки за таким договором виникають не лише у того із подружжя, який уклав такий договір, а й у іншого з подружжя. Викладене свідчить, що має місце спільний борг подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , оскільки у того з них, хто не є стороною договору ( ОСОБА_2 ) укладеному другим з подружжя ( ОСОБА_4 ), виникло право спільної власності на майно, одержане за цим договором (грошові кошти). Відповідно виник і обов`язок нести обтяження, пов`язані з набутим майном, в т.ч. цивільну-правову відповідальність пов`язану з невиконанням відповідачем ОСОБА_4 обов`язку за договором позики.

Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Частиною ч. 1 ст. 543 ЦК України встановлено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є солідарними боржниками ОСОБА_1 за борговою розпискою від 03.09.2018р., а тому вважав, що позовні вимоги про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача основної суми боргу, відсотків за користування позикою і трьох відсотків річних підлягають задоволенню.

Верховний Суд, погоджуючись із рішеннями першої та апеляційної інстанції, посилався на висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020р. у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) про те, що «відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Отже, усуваючи наведений законодавчий недолік, Велика Палата Верховного Суду погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами». 03.09.2015р. ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 позику у розмірі 382 464 доларів США строком до 15.10.2016р. При цьому суди встановили, що на момент укладення цього договору ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , яка до того ж у розписці письмово надала згоду на отримання позики. Установивши, що позичальник у визначений строк не повернув позикодавцеві грошові кошти, суди зробили обґрунтовані висновки про солідарне стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 суми позики, відсотків за користування позикою і трьох відсотків річних.

Наступного дня після винесення ухвали про залучення ОСОБА_2 до участі у справі в якості співвідповідача (13.06.2018р.), 14.06.2018р. ОСОБА_2 укладено договір дарування № 456, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Біндюгіною М.О., за яким передала у дар ОСОБА_3 належний їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 25.02.2009р., об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, реєстраційний номер 101, загальною площею 443,3 кв.м у житловому будинку літ. А-10 за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення № 100 (цокольний поверх 1-3, 1 поверх 4-42 І-ІІ, а4 - у загальному користуванні ганок) (а.с. 74 т.1).

Та обставина, що ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_2 учасниками справи не заперечується.

На виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова М.О. перебуває виконавче провадження № 63814711 з виконання рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області у справі № 187/998/16-ц (виконавчий лист виданий 09.04.2020р.). Постановою приватного виконавця від 16.12.2020р. призначено суб`єкта оціночної діяльності (а.с. 93 - 97 т. 1).

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019р. у справі № 369/11268/16-ц фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (ч. 4 ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження»). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч. 2 та 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

Отже, закон не виключає визнання недійсним правочину, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника і пов`язаного із зловживанням правом, на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в тому числі у спосіб визнання правочину недійсним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020р. в справі №761/26815/17 зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення ст. 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Такий правочин завжди укладається умисно. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia (суд знає закони) неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц, від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15, від 4 вересня 2019 року у справі №265/6582/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц та від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц. Зокрема у п. 7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 Велика Палата зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У постанові від 08.06.2021р. у справі № 662/397/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту та не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог (висновок Великої Палати Верховного Суду у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17, від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15, від 17 березня 2021 року у справі №299/396/17).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч. 2 та 3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник (продавець), у відношенні якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та проти якого розпочате виконавче провадження по його стягненню і який відчужує майно на підставі оплатного договору купівлі-продажу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

Такі правові висновки містяться у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі №369/11268/16-ц, а також ряді інших постанов Верховного Суду.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 05.07.2018р. у справі № 922/2878/17 зазначено, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом.

У постанові Верховного Суду від 07.10.2020р. в справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься:

момент укладення договору;

контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа);

ціна (ринкова/неринкова),

наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) тощо.

У постанові Верховного Суду від 10.02.2021р. в справі № 754/5841/17 вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) використовувала/використовували право на зло;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає;

цей стан не задовольняє інших суб`єктів;

для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов;

настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення;

особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Схожі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24.02.2021р. в справі №757/33392/16, де Верховний Суд вказав, що правочином, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції фраудаторності при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.

Верховний Суд в постанові від 24.07.2019р. у справі №405/1820/17 вказав, що поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. … на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже, виникло право вимоги до поручителя основного боржника у зв`язку з його платоспроможністю. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, що його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, шо передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинне бити виконане належним чином, а тому кожний кредитор тієї розраховувати, що всі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому всі боржники мають на меті добросовісно виконати всі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

З матеріалів справи видно, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_4 і ОСОБА_2 умов договору позики від 03.09.2015р., ОСОБА_1 звернувся до суду і рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.2018р., яке набрало законної сили 12.03.2020р., стягнуто солідарно із ОСОБА_4 і ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість у розмірі 576641,31 доларів США, що еквівалентно 1 5045 321,41 грн. Судом у цій справі встановлено, що за змістом договору позики від 03.09.2015 ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , підтвердила, що кошти за даною розпискою отримані її чоловіком за її згодою. Також ОСОБА_2 підтвердила свою згоду на передачу в заставу у якості забезпечення повернення коштів за даною розпискою свого майна, що знаходиться у спільній сумісній власності з ОСОБА_4 . Отже, має місце спільний борг подружжя, оскільки у того з них, хто не є стороною договору ( ОСОБА_2 ) укладеному другим з подружжя ( ОСОБА_4 ), виникло право спільної власності на майно, одержане за цим договором (грошові кошти). Відповідно виник і обов`язок нести обтяження, пов`язані з набутим майном, в т.ч. цивільну-правову відповідальність пов`язану з невиконанням відповідачем ОСОБА_4 обов`язку за договором позики. Посилаючись на норми ст. 541 ЦК України (солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання), ч. 1 ст. 543 ЦК України (у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо) суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 і ОСОБА_2 є солідарними боржниками ОСОБА_1 за борговою розпискою від 03.09.2018р. При цьому, у справі була призначалася і проводилася експертиза 10.01.2018р. був складений висновок експерта № 519/520/521-17, яким підтверджено, що підпис виконаний від імені ОСОБА_4 в оригіналі розписки від 03.09.2015р., виконаний самим ОСОБА_4 . Ухвала суду від 09.10.2017р. якою зобов`язано було ОСОБА_4 надати додаткові зразки необхідні для проведення експертизи, що була ініційована за його ж клопотанням, виконана в повному обсязі не була.

Як видно із надаваної представником відповідачки копії Журналу підготовчого судового засідання у справі № 187/998/16-ц від 13.06.2018р. та ухвали Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13.06.2018р., за клопотання представника позивача ( ОСОБА_1 ) до участі у справі у якості співвідповідача було залучено ОСОБА_2 як солідарного боржника. Розгляд справи відбувався, серед іншого, за участю представників ОСОБА_4 - ОСОБА_8 і ОСОБА_9 (а.с. 9 18 т. 3).

Листом від 18.06.2018р. Морозу і його представнику ОСОБА_8 направлено копію вказаної ухвали (а.с. 19 т. 3).

Як вказує представник відповідачки ОСОБА_2 , про залучення її у якості співвідповідача по даній справі їй стало відомо лише 07.07.2018р. 12.07.2018р. ОСОБА_2 сплатила судовий збір і 13.07.2018р. звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання зобов`язання припиненим (а.с. 24, 25 т. 3).

14.06.2018р. (наступного дня після винесення судом вказаної ухвали) ОСОБА_2 уклала нотаріально посвідчений договір дарування, яким передала у дар своїй матері ОСОБА_3 об`єкт нерухомого майна - нежитлового приміщення, загальною площею 443,3 м.кв. у житловому будинку літ А-10, за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_2 не знала про залучення її до справі у якості співвідповідача і, укладаючи оспорюваний правочин, не діяла з метою уникнення відповідальності за борговим зобов`язанням, судом оцінюються критично, з огляду на таке.

По-перше. Із судових рішень по справі № 187/998/16-ц видно, що ОСОБА_4 не погоджувався із стягненням із нього боргу із самого початку, а ОСОБА_2 оспорювала інші правочини, які були пов`язані із договором позики. ОСОБА_4 і ОСОБА_2 є подружжям, шлюб між ними не розірваний, представники ОСОБА_4 були присутні у судовому засіданні 13.06.2018р., коли ОСОБА_2 була залучена співдоповідачем, а тому, укладення солідарним боржником безоплатного правочину одразу наступного дня 14.06.2014р. на користь родича дає підстави для висновку, що ОСОБА_2 була обізнаною про обставини вказаної цивільної справи, де предметом спору є її фактичний солідарний борговий обов`язок, який вона підтвердила у розписці, складеній ще у вересні 2015 року.

По-друге. Встановлено, що ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 14.06.2018р. (тобто наступного дня після залучення ОСОБА_2 співвідповідачем у справі) за заявою представника ОСОБА_1 вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нежитлове приміщення. Оспорюваний договір укладений у день постановлення судом вказаної ухвали, також 14.06.2018р. Представник ОСОБА_2 у судовому засіданні не надав обґрунтованих пояснень про те, чим саме був обумовлений момент укладення договору дарування саме 14.06.2018р., що укладення його одразу після залучення ОСОБА_2 13.06.2018р. співвідповідачем у судовій справі за її борговим обов`язком є лише банальним збігом, не пояснив, які саме обставини у бізнесі складалися на той момент, що зумовили передарування об`єкту нерухомості ОСОБА_2 своїй матері у цей момент.

По-третє. Як пояснив представник відповідачки, щодо основного боржника ОСОБА_4 приватним виконавцем накладено арешт на шістнадцять об`єктів нерухомого майна, додавши Інформацію про виконавче провадження (а.с. 86 97 т. 1), що вказує на те, що боржник ОСОБА_4 може позбутися майна у разі реалізації кредиторами права на звернення стягнення на майно і тому може вживати заходів щодо уникнення такого стягнення навіть із використанням легітимних цивільно-правових інструментів.

По четверте. З пояснень представника ОСОБА_2 слідує, що остання також користувалася спірним приміщенням і після його дарування матері. Представник пояснив, що ОСОБА_3 здійснювала «володіння» після отримання у дар приміщення, а у 4-му кварталі 2018 року ОСОБА_2 взяла в оренду у ОСОБА_3 частину цього ж приміщення і орендувала його до 2020 року (яку саме частину не зазначив, доказів не надав). Таку оренду обґрунтував тим, що слід було перелаштуватися до клієнтів і переформатувати роботу, змінити логістики руху товарів. Натомість ОСОБА_3 у своєму відзиві на позовну заяву посилалася лише на те, що вона є ФОП з видом діяльності «надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого майна» і вона передала в оренду це приміщення.

По-п`яте. Пояснення представника відповідача ОСОБА_2 є суперечливими і суперечність полягає у тому, що у відзиві вказано, що ОСОБА_2 подарувала майно ОСОБА_3 в силу сімейних обставин, через відсутності можливість і бажання займатися даним видом економічної діяльності (оренда), а потім у наданих пізніше поясненнях (які наведено вище) зазначав, що вже у 4-му кварталі 2018 року (тобто через 3-6 місяців) ОСОБА_2 знову узяла в оренду у ОСОБА_3 частину цього ж приміщення і орендувала його до 2020 року для налаштування підприємницької діяльності. При цьому, не пояснив, яким чином «перелаштування до клієнтів і «зміна логістики руху товарів» відноситься до виду діяльності «оренда нерухомого майна».

По-шосте. Суд звертає увагу на те, що фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 стала лише 01.09.2020р. (а.с. 60 т. 2), тоді як приміщення у дар отримала 14.06.2018р. Що вона робила із цим приміщенням два роки - не пояснила. І лише 11.09.2020р., тобто через 10 днів після реєстрації як ФОП ОСОБА_3 передала в оренду спірне приміщення а підставі договору оренди ТОВ «ОЦ Новий Зір», що видно із інформації з державного реєстру прав на нерухоме майно (а.с. 37 т. 1). Це вочевидь вказує, що приміщення подароване їй було у червні 2018 року не в цілях підприємницької діяльності.

По-сьоме. Суд критично оцінює доводи відповідачки про те, що договір не може бути кваліфікований як фіктивний (із посиланням на відповідну позицію Верховного Суду від 28.08.2020р. по справі № 190/917/17-ц) про те, що у разі, якщо на виконання правочину було передано манно, то такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідачі до матеріалів справи не надали відповідного акта приймання-передачі нерухомого майна ані за насідками оспорюваного договору дарування ані за насідками укладення у подальшому ОСОБА_3 договору оренди 11.09.2020р. із ТОВ «ОЦ Новий Зір». Лише одна інформаційна довідка з реєстру прав на нерухоме майно не може вказувати на передання майна у володіння та користування іншій особі, як вказує відповідачка ОСОБА_3 , а посвідчує лише реєстрацією правочину. Так само, не надано й доказів отримання прибутку ОСОБА_3 від оренди нерухомого майна, сплати податкових зобов`язань із отриманого прибутку, інших первинних документів, які підтверджують факт здійснення ОСОБА_3 підприємницької діяльності тощо.

При цьому, судом, за наслідками заслуховування пояснень представника відповідачки, було запропоновано представникові на обґрунтування своєї позиції надати суду докази здійснення підприємницької діяльності і надання в оренду приміщення саме ОСОБА_3 , однак представник надав суду лише пояснення та копії матеріалів цивільної справі № 187/998/16-ц (журнал підготовчого судового засідання а 13.06.2018р., ухвалу суду від 13.06.2018р., копію квитанції про сплату судового збору та копію зустрічної позовної зави ОСОБА_2 ) (а.с. 9 25 т. 3), а доказів здійснення підприємницької діяльності не надав.

Суд приходить до висновку, що відповідачами не підтверджено жодними належними і допустимим доказами доцільність укладення договору дарування від 14.06.2018р., не наведено жодних міркувань про те, що ж змінилося у підприємницькій діяльності після передання у дар приміщення. Не надано суду також і жодних відомостей про те, для чого це приміщення фактично використовується взагалі (торгівля чи то послуги), а зазначено лише про КВЕДи підприємницької діяльності обох відповідачів, які присвоюються при реєстрації ФОП.

Отже, беручи до уваги момент укладення договору одразу наступного дня після залучення ОСОБА_2 до справи як солідарного боржника за позикою, укладення його у день постановлення ухвали про забезпечення позову шляхом арешту спірного приміщення, контрагента, з яким боржник ОСОБА_2 вчинила оспорюваний договір (її мати), безоплатність договору, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір дарування дійсно учинений на шкоду кредиторові ОСОБА_1 і є безоплатними договором, який цілком вміщується у конструкцію фраудаторності.

За таких обставин, суд не приймає доводи відповідачів про те, що договір дарування від 14.09.2018р. укладений не з метою уникнення звернення стягнення на майно боржника, та відповідає внутрішній волі сторін правочину і спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Суд не може прийняти до уваги також й посилання відповідачів на те, що приміщення не може бути предметом задоволення вимог кредитора, оскільки не перебуває у спільній сумісній власності подружжя оскільки, стаття 73 СК України стосується стягнення на майно подружжя (що у спільній сумісній власності), яке отримане за цим же договором, укиненим в інтересах сім`ї. Тобто йдеться про майно, що одержане за вказаним договором. У даному випадку подружжя ОСОБА_7 уклало договір позики, предметом якого є одержані в інтересах сім`ї коштів, а не спірне майно.

Верховний Суд, погоджуючись із рішеннями першої та апеляційної інстанції, посилався на висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020р. у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) про те, що «відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

За положенням ст. 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Отже, за наявності судового рішення про солідарне стягнення заборгованості із подружжя можливе звернення стягнення на особисте приватне майно іншого з подружжя, за умови, що таке й не було придбане за рахунок кредитних (позичених) коштів і не було предметом застави.

ОСОБА_4 і ОСОБА_2 є солідарними боржниками ОСОБА_1 за борговою розпискою від 03.09.2018р. на підставі ч. 1 ст. 543 ЦК України. При цьому, не відповідає змісту розписки твердження представника відповідачки про те, що ОСОБА_2 у розписці визначила розповсюдження її виключно на спільне майно подружжя. У розписці ОСОБА_2 підтвердила згоду на передання в заставу у якості забезпечення повернення коштів всього майна, яке перебуває у спільній сумісній власності з чоловіком. Однак, відповідний договір застави, який підлягає нотаріальному посвідченню відповідно до вимог Закону України «Про заставу» та державний реєстрації, між подружжям ОСОБА_7 і ОСОБА_1 не укладався. Тому у даному випадку звернення стягнення на нерухоме майно може відбуватися за загальним порядком згідно із Законом України «Про виконавче провадження», а не за спеціальним Законом про заставу.

Отже, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачка ОСОБА_2 діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам кредитора, оскільки відчужила належне їй майно за безоплатним правочином з метою уникнення звернення стягнення кредитором на її майно як боржника.

Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.

Відповідно, договір дарування на користь матері нерухомого майна, вчинений відповідачкою в період наявності непогашеного боргу, підтвердженого судовим рішенням, внаслідок якого відповідачка перестає бути платоспроможною, ухвали про арешт цього майна, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позов задоволений повністю, судові витрати зі сплати судового збору позивачем в сумі 1362,00 грн. (908,00 грн. судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру, 454,00 грн. судовий збір за забезпечення позову (а.с. 1 т. 1) підлягають стягненню з відповідачів по 681,00 грн. із кожного.

Ухвалою судді від 01.03.2021р. за заявою позивача застосоване зустрічне забезпечення позову у даній справі шляхом внесення позивачем ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі 15 000,00 грн. протягом п`яти днів з дня постановлення цієї ухвали (а.с. 153 - 154 т. 1).

На виконання вказаної ухвали ОСОБА_1 було 04.03.2021р. внесено на депозитний рахунок суду за реквізитами: Одержувач ТУ ДСА в ГУ ДКСУ, , р/р UА0017442, банк: Державна казначейська служба України, м. Київ, грошові кошти у розмірі 15 000,00 грн., що підтверджується чеком АТ «Укрпошта» ВПЗ 51939 від 04.03.2021р. (а.с. 56 т. 3).

Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЦПК України зустрічне забезпечення скасовується, зокрема, після набрання законної сили рішенням суду про задоволення позову в повному обсязі, про що окремо зазначається в резолютивній частині відповідного судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 82, 89, 141, 155, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (третя особа ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Біндюгіна Мар`яна Олександрівна) про визнання правочину недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування № 456 від 14 червня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Біндюгіною Мар`яною Олександрівною, зареєстрований у реєстрі за № 456, стосовно нежитлового приміщення, реєстраційний номер 101, загальною площею 443,3 кв. м у житловому будинку літ А-10 за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення № 100 (цокольний поверх 1-3, 1 поверх 4-42 І-ІІ, а4 у загальному користуванні ганок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 681,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 681,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЦПК України зустрічне забезпечення, застосоване ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.03.2021р. шляхом внесення ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі 15 000,00 грн. за реквізитами: Одержувач ТУ ДСА в ГУ ДКСУ, , р/р UА0017442, банк: Державна казначейська служба України, м. Київ, згідно чеку АТ «Укрпошта» ВПЗ 51939 від 04.03.2021р., скасовується після набрання законної сили рішенням суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 24 червня 2022 року

Суддя Наумова О.С.