ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4414/22 Справа № 175/4973/18 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства Українська пожежно-страхова компанія, ОСОБА_2 , третя особа Приватне акціонерне товариство Страхова група ТАС про відшкодування збитків завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства Страхова група ТАС, ОСОБА_3 , третя особа - Приватне акціонерне товариство Українська пожежно-страхова компанія про стягнення матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про відшкодування збитків завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, який 06 листопада 2019 року заявою про зміну предмету та підстав позову уточнив та просив суд ухвалити рішення, яким стягнути на його користь з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» 100 000 гривень матеріальної шкоди; стягнути з ОСОБА_2 на його користь 20 022 грн. 44 коп. інфляційних витрат; стягнути з ОСОБА_2 1800 грн. вартість за експертне автотоварознавче дослідження №175/17 від 19 липня 2017 року; стягнути з ОСОБА_2 4898 грн. 40 коп. вартість висновку експертного автотехнічного дослідження №21502 від 01 листопада 2019 року та судові витрати в загальній сумі 1196 грн. 23 коп. /т.1 а.с. 4-8, 163-170/.

15 серпня 2019 року ОСОБА_2 подано зустрічну позовну заяву до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», ОСОБА_4 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення матеріальної шкоди, в якій позивач за зустрічним позовом просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на його користь 99 000 грн. 00 коп. матеріальної шкоди; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 49 681 грн. 10 коп. матеріальної шкоди та інфляційних витрат; стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_2 судові витрати ( т. І, а.с.100-106).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2022 року в задоволенні позовних вимог як ОСОБА_5 , так і в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі (т.2 а.с.146-153).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суд, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких кожний окремо просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення своїх позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, висновки, зроблені судом, не відповідають обставинам справи, неправильно досліджено докази та невірно надана їм оцінка, враховуючи те, що, на думку апелянта ОСОБА_4 , не подання потерпілим, яким він себе вважає у зв`язку із відсутністю встановленого судовими рішеннями складу адміністративного правопорушення в його діях в момент ДТП, заяви про виплату страхового відшкодування не є безумовною підставою для відмови в задоволення його позовних вимог, що суперечить ч.2 ст. 36 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та висновкам Верховного Суду, викладеним у рішенні від 09 квітня 2020 року №573/5586/17.

На думку апелянта ОСОБА_2 , суд у своєму рішенні не надав жодної оцінки доказам, які доводять вину ОСОБА_4 у скоєнні ДТП, що видно з висновку експерта, як і не надав оцінки тому факту, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 застрахована ПАТ СГ ТАС, що є наслідком відшкодування йому завданої майнової шкоди цим відповідачем в межах страхового ліміту, а відповідачем ОСОБА_4 повинна відшкодуватись матеріальна шкода у зв`язку із проведенням відновлювального ремонту, однак судом зазначене не взято до уваги (а.с. 156-161, 176-178 Том ІІ).

Сторони, не скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, відзивів на апеляційні скарги не подавали.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та зустрічних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та не обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 липня 2017 року о 09 годині 55 хвилин в районі 424 км автодороги М-08 «Бориспіль-Дніпро-Запоріжжя» відбулося зіткнення автомобілів «Toyota Prado» реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_4 та автомобіля «Toyota Land Cruiser» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 , в результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження та завдано матеріальних збитків.

В результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди 06 жовтня 2017 року старшим інспектором УПП у місті Дніпрі Татара Є.В. було складено протокол про адміністративне правопорушення за вчинення правопорушення передбаченого ст. 124 КупАП відносно ОСОБА_4 (т.1 а.с.10).

Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2018 року, яку залишено без змін Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2018 року провадження по справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_4 за ст.124 КупАП - закрито на підставі п.1 ст.247 КупАП зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення(т.1 а.с.11-15).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 відповідно до полісу №АК/5947950 від 31 березня 2018 року застрахована в ПАТ «Страхова група «ТАС» (т.1 а.с.137).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 відповідно до полісу №АК/5688591 від 10 лютого 2017 року застрахована в ПАТ «УПСК»(т.1 а.с.178).

Відповідно до наданого акту приймання-здачі виконаних робіт від 11 серпня 2017 року та калькуляції вартості відновлювального ремонту автомобілю наданого ФОП ОСОБА_6 вартість відновлювальних робіт автомобіля «Toyota Prado» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 , складає 99 601 грн. 00 коп.(т.1 а.с.180-182).

19 вересня 2018 року ОСОБА_4 звернувся до ПАТ «УПСК» з заявою про страхове відшкодування за пошкоджений транспортний засіб «Toyota Prado» реєстраційний номер НОМЕР_1 (Т.2а.с.12), однак листом за вих. №3269/18 від 09 жовтня 2018 року ПАТ «УПСК» відмовило у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на п.37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (т.1 а.с.59).

Листом №3546/18 від 01 листопада 2018 року ПАТ «УПСК» розглянуло звернення ОСОБА_4 від 08 жовтня 2018 року та 12 жовтня 2018 року, в якому повідомило останнього про відсутність підстав перегляду рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування(т.1 а.с.58).

Відповідно до заказу-наряду від 05 вересня 2017 року наданого ЗАТ «СТО «Радон» вартість відновлювальних робіт автомобілю «Toyota Land Cruiser» реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 становить 119 295 грн. 00 коп.(т.1 а.с.118), також ОСОБА_2 для ремонту автомобіля додатково було придбано повітропровід вартістю 4000 грн. 00 коп. та здійснено розвал-сходження вартістю 280 грн., що підтверджується відповідними чеками(т.1 а.с.122).

ОСОБА_2 за відшкодуванням матеріальної шкоди внаслідок страхового випадку звернувся до ПАТ «Страхова група «ТАС», однак страхову виплату на відшкодування шкоди не було здійснено, оскільки була відсутня постанова на підтвердження вини ОСОБА_4 ..

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено предмет спору у цій справі, тобто з`ясування цивільного права у обох учасників справи на відшкодування завданої внаслідок ДТП шкоди, за відсутністю встановлених судовими рішеннями винних дій учасників ДТП та пропуску строку звернення учасниками ДТП до страхової компанії за таким відшкодуванням, що нівелює мету інститут страхування цивільно-правової відповідальності в такому випадку з можливістю звернення до страховика в судовому порядку.

Суд першої інстанції вірно визначив норми цивільного права, якими регулюються спірні правовідносини, які склались між сторонами.

Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України Про страхування (далі - Закон №85/96-ВР)).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року по цивільній справі №147/66/17 наголошено, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто, Закон, як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Тобто, положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

При цьому, слід мати на увазі, що відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільний кодекс України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України).

Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи права інших осіб у спосіб передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зазначено, що у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

У постанові від 11 грудня 2019 року (справа № 465/4287/15, провадження № 14-406цс19), розглядаючи справу за позовом фізичної особи до ПрАТ УПСК про стягнення страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди, Велика Палата Верховного Суду визначила, що зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає, а тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)).

В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19).

Поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю позовна давність (строк захисту порушеного права особи).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Поряд із цим законодавством встановлюються також спеціальні строки позовної давності, зокрема, скорочені до одного року. Така позовна давність, яка закріплена статтею 258 ЦК України, визначена лише для вимог, зазначених у частині другій цієї норми, і зміст цієї норми не допускає розширеного тлумачення та передбачає такий строк для вимог про відшкодування шкоди, спричиненої наслідками ДТП.

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.

Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України).

Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) в постанові від 14 грудня 2021 року по цивільній справі №147/66/17 дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Виходячи з вищевикладеного, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, з чим повністю погоджується колегія суддів, що позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягають задоволенню, оскільки дорожньо-транспортна пригода відбулася 17 липня 2017 року, а з заявою про здійснення страхового відшкодування ОСОБА_4 звернувся лише 19 вересня 2018 року, тобто з пропуском встановленого Законом річного терміну звернення до страховика, будь-яких дій(звернення до суду, звернення до страховика) та доказів їх здійснення щодо використання свого права на отримання відшкодування від страховика за цей період позивачем ОСОБА_4 не надано, що унеможливлює стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» 100 000 гривень матеріальної шкоди та стягнення з ОСОБА_2 інфляційних витрат та витрат на експертні дослідження, як похідних витрат від стягнення матеріальної шкоди.

Врішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Також судом першої інстанції вірно наведені норми цивільного права, які регулюють зустрічний спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних-транспортних засобів» (Далі - Закон № 1961-ІV) передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та (або) майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV (ст.3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст.5 закону №1961-IV).

Відповідно до ст. 6 Закону № 1961-ІVстраховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Частиною 1 статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частина 2 статті 1166 ЦК України передбачає, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також частиною 6 статті 82 ЦПК України встановлено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, через те, що постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2018 року, яку залишено без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2018 року провадження по справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_4 за ст.124 КупАП - закрито на підставі п.1 ст.247 КупАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_4 складу адміністративного правопорушення, що унеможливлює стягнення відповідних грошових сум, оскільки не доведено, що завдана шкода завдана саме через дії ОСОБА_4 .

Колегія суддів зазначає, що аналогічного висновку дійшов у своїй постанові від 05 вересня 2019 року за №234/16272/15-ц і Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, де зазначив, що у відповідному спорі преюдиційні факти, встановлені судовими рішеннями, мають визначальну роль у вирішенні питання вини учасників справи у скоєнні ДТП та суд у цій справі позбавлений можливості встановлення вини будь-кого з учасників ДТП, а розглядає лише спір про розмір відшкодування шкоди, а постанова суду про відсутність в діях водія складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП, звільняє такого водія від відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційних скаргах зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров