БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/2223/2021
Провадження № 2/497/117/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2022 року Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кравцової А.В.,

секретар судового засідання Бекметова Х.В.,

за участю представника відповідача - адвоката Заякіна Д.О.,

розглянувшчи у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Болград в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення "EasyCon" та власних засобів представника відповідача цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою,

ВСТАНОВИВ:

29.11.2021 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом, яким просить стягнути на її користь з відповідачки заборгованість за договором позики в розмірі 300000грн. та 200000грн. моральної шкоди, стверджуючи, що у 2016 році ОСОБА_2 взяла в неї у борг кошти в розмірі 300000грн., що підтверджується розпискою, та мала повернути їх до 01.03.2018р., але зобов`язання не виконала, тому вона, позивач, звернулася до суду у 2019-му році, однак, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 вийшла на зв`язок і надала розписку, що поверне кошти до 01.12.2020року - провадженя за позовом за її, позивачки, заявою, було судом закрите, а між сторонами укладено нову розписку; однак станом на теперішній час - на момент звернення її, позивачки, до суду з даним позовом, - відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконала, тому вона, позивачка, змушена звернутися до суду за захистом свого права, що підтверджується розпискою.

05.01.2022р. представником відповідача подано відзив на позовну заяву, яким він зазначив, що відповідачка позов не визнає в повному обсязі, у задоволенні позову просить відмовити з огляду на те, що обставини, викладені у позовній заяві, - не відповідають дійсності, оскільки у позовній заяві ОСОБА_1 зазначає про наявність заборгованості у сумі 300000грн. за розпискою, відповідно до якої відповідачка позичила в неї гроші у 2016 році, однак до позовної заяви долучає ще й інші розписки.

Так, відповідачка погоджується, що у період з 10.09.2013р. до 10.02.2019р. вона, ОСОБА_2 , отримувала від ОСОБА_1 кошти у борг, про що відповідно було складено розписки, за якими на теперішній час борг нею сплачено в повному обсязі.

Зокрема, 10.09.2013р. ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 у борг 200000грн., які зобов`язалася повернути до 10.09.2015р. і повернула в повному обсязі, але, з огляду на те, що для стягнення цієї заборгованості на даний час сплинув трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 257 Цивільного кодексу України, - він і не підлягав би стягненню, оскільки, відповідно до п.1ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У подальшому, 01.09.2016р. вона, ОСОБА_2 , - отримала в борг від ОСОБА_1 300000грн., які зобов`язалася повернути у період з 01.09.2016р. до 01.03.2018р., і повернула в повному обсязі, у зв`язку з чим на оригіналі розписки, яка на даний час перебуває у відповідача і буде надана суду, - сама ОСОБА_1 зазначила 01.04.2019р., що претензій до ОСОБА_2 не має. Оскільки навіть чинним законодавством - ч.3ст.545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку, таким чином, наявність оригіналу зазначеної розписки у відповідача, з врахуванням вищевикладеного, - свідчить про те, що свій обов`язок щодо повернення боргу вона виконала. Крім того, представник відповідачки звернув увагу суду на те, що позивачка ОСОБА_1 додала до позовної заяви копію розписки від 01.09.2016р., на якій відсутня нижня її частина з записом про те, що вона, позивачка, претензій до ОСОБА_2 не має.

Щодо отримання 10.02.2019 року відповідачкою у борг від ОСОБА_1 200000грн. - відповідачка не заперечує наявності цього боргу, а також те, що зобов`язалася повернути його протягом періоду з 10.02.2019р. до 01.12.2020р., - який вона й повернула ОСОБА_1 в повному обсязі; оригінал розписки було знищено.

Крім того, зазначається у відзиві, - за вказаними розписками борг відповідачка повертала окремими сумами, у зв`язку з чим на підтвердження повернення нею боргу складено «реєстр» повернутих сум, в якому вказані конкретні дати та суми повернутого боргу, що підтверджено підписами самої ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Викладене свідчить про те, що всі кошти, отримані відповідачем ОСОБА_2 від ОСОБА_1 в борг, у тому числі і за розпискою від 01.09.2016р., - були повернуті позивачці ОСОБА_1 відповідачкою ОСОБА_2 в повному обсязі, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідачки 300000грн.

Стосовно зауважень позивачки, що у 2019 році вона зверталася до суду з позовною заявою про стягнення з відповідачки на її користь заборгованості, - представник відповідачки зазначив, що заяву про залишення позову без розгляду ОСОБА_1 суду надала у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 повернула їй, ОСОБА_1 , усю суму боргу, тому доводи ОСОБА_1 про звернення до поліції з заявами про вчинення кримінального правопорушення та притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності є такими, що не стосуються даної справи з огляду на наступне. Так, представник відповідачки у відзиві зазначив, що вважає долучені до позову копії заяв ОСОБА_1 на адресу Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області щодо притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за скоєння шахрайських дій за неповернення боргу, - не можуть свідчити про наявність заборгованості або про неправомірні дії відповідачки відносно позивачки, посилаючись на відповідь Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області, що додана до позову , згідно якої у зверненні ОСОБА_1 не вбачаються ознаки кримінального правопорушення, у зв`язку з чим відсутні підстави для внесення відомостей до ЄРДР, також й не отримано достатніх даних, які об`єктивно та достовірно свідчать про наявнійсть ознак адміністративного правопорушення, передбаченого КпАП України (відповіді за №65/3-0-753 від 05.08.2021 та №65/3- ЖЕО-153885 від 28.10.2021), а посилання у позові на існування свідка не відповідає дійсності, та й, крім того, позивачка навіть не зазначила анкетні дані цього свідка, що позбавляє відповідачку можливості заявити клопотання про його виклик та допит у встановленому законом порядку.

Крім того, твердження ОСОБА_1 у позові про те, що відповідачка також брала грошові кошти й в інших осіб, які стали жертвами шахрайських дій - також не відповідає дійсності, оскільки відповідачка ніколи не притягувалася до кримінальної відповідальності, у тому числі і за скоєння шахрайських дій; та й стосовно заборгованості відповідачки за позовами інших осіб, на що посилається позивач, - відповідно до інформації на сайті «Судова влада України», - судові справи щодо стягнення з відповідачки, окрім ОСОБА_1 , - відсутні.

Таким чином, стверджується у відзиві, відсутні й підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідачки моральної шкоди, оскільки відсутнє порушення нею прав позивачки, а, крім того, ОСОБА_1 у позові взагалі не зазначає, в чому саме полягає завдана їй моральна шкода, не наводить та не долучає до позовної заяви жодних доказів на підтвердження цього, а обмежується лише вимогою про стягнення 200000грн.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не прибула, надала суду заяву, згідно якої просила суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов та письмових запереченнях, надавши суду оригінал розписки, яку суд дослідив в ході судового засідання, та з`ясував, що вона містить ще одну частину аркуша, копія якого не додана до позову, і яка містить фразу: "я, ОСОБА_1 , по єтой расписке к ОСОБА_3 претензий не имеюю, підпис та дата - 01.04.219", - копія повної розписки долучена до матеріалів справи.

Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст.12,13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням осіб, що подані відповідно до ЦПК України, у межах заявлених ними вимог, та на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуванних судом у відповідних ЦПК України випадках; кожна сторона має довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

Щодо позовних вимог в частині стягнення боргу за договором позики суд встановив наступне.

У судовому засіданні було досліджено оригінал письмового договору позики -письмової розписки від 01.09.2016р., з якої вбачається, що ОСОБА_2 , уклавши письмовий договір позики, отримала від ОСОБА_1 у борг грошові кошти в розмірі 300000 (триста тисяч)грн..." Умовами договору (змістом розписки) передбачено обов`язок повернення суми боргу шляхом сплати позичальником цієї суми зі строком повернення - до 01.03.2018р. Оригінал цієї розписки містить також іншим почерком приписку, яка свідчить про те, що позивач ОСОБА_1 претензій до ОСОБА_2 не має, і дата - 01.04.2019р. (а.с.35зв.-36).

Згідно доданої до відзиву квитанції цей доказ разом з відзивом представник відповідача надіслав позивачу 28.12.2021р. (а.с.37), заперечень на відзив суду не надходило, - лише 08.06.2022р. представник позивача надіслав суду заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до п.1ч.2ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, а, відповідно до ст.530 ЦК України, - якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 533 ЦК України визначена валюта виконання грошового зобов`язання. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст.611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1і2ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно з частиною першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Так, згідно і ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор має на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, має повернути його боржникові. В разі неможливості повернення боргового документа кредитор має вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. В разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Наявність оригінала розписки у боржника згідно ст.545 ЦК України підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно зі ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не надала суду достатньо доказів для підтвердження певної обставини, - суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст.76,77 ЦПК України).

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, якщо він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Таким чином, положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача, оскільки метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторони, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Позивач стверджувала, що відповідачка має перед нею заборгованість, проте належного доказу - оригіналу розписки, або інших доказів - суду не надала.

Представник відповідача наголошує на тому, що відповідач ОСОБА_2 грошові кошти повернула, на підтвердження цього надав суду копію та оригінал розписки для огляду, тому, з огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності обставин, на які вона посилалася, як на підставу своїх вимог, не довів факту наявності боргу, - у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення заявлених майнових вимог позову - відсутні й підстави для задоволення вимог позову про стягнення з відповідача моральної шкоди в грошовому еквіваленті, зазначеному позивачем, а також - для відшкодування позивачу судових витрат згідно з положеннями ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.15,202,207,545,1046,1047,1049 ЦК України, ст.ст.12,13,76-81,89,141,263-265,268 ЦПК України, суд

ухвалив:

Залишити без задоволення в повому обсязі позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду з дотриманням вимог ст.356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня отримання його копі, після чого набирає законної сили. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску з поважних причин.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: bg.od.court.gov.ua.

Повний текст судового рішення виготовлено 19.06.2022 року.

Суддя А.В. Кравцова