ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2827/22 Справа № 204/5296/20 Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Державного підприємства "Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова",

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2021 року,

по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2021 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Державного підприємства "Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що з 10 травня 2007 року по 20 липня 2020 року він працював в ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» на різних посадах. Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем з вересня 2019 року по червень 2020 року йому не виплачувалась заробітна плата. Тому, через скрутне становище та обіцянки керівництва, що у разі написання заяви на звільнення за власним бажанням з ним проведуть повний розрахунок по заробітній платі за десять місяців, ним було написано таку заяву. 20 липня 2020 року відповідно до наказу відповідача № 156к його було звільнено з посади з формулюванням «за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України». Зазначає, що власного бажання на звільнення в нього в дійсності не було, а дана заява на звільнення ним написана через обіцянки керівництва провести з ним повний розрахунок, який відповідач з ним так і не провів, тому вважає бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує його трудові права. Тому просить суд визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення, стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату та середній заробіток за час затримки розрахунку.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства "Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку- задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 21436 (двадцять одна тисяча чотириста тридцять шість) гривень.

Стягнуто з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 44281 (сорок чотири тисячі двісті вісімдесят одна) гривні 60 (шістдесят) копійок.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» на користь Держави судовий збір у сумі 1681 гривні 60 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Держави судовий збір у сумі 840 гривень 80 копійок.

В апеляційній скарзі Державне підприємство "Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова"просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15.02.2021 року по справі № 204/5296/20 в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, в якому в позовній заяві ОСОБА_1 до Державного підприємства "Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова" відмовити в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу Державного підприємства "Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова"на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2021 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 травня 2007 року позивача прийнято на роботу до ДП Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова" учнем у відділ № 188, підтвердженням чого є запис в трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а. с. 18). 20 липня 2020 року позивача звільнено за власним бажанням, згідно із ст. 38 КЗпП України на підставі наказу відповідача № 156К від 20 липня 2020 року, підтвердженням чого є запис в трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а.с. 19).

Звернувшись до суду першої інстанції, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з вересня 2019 року по червень 2020 року, відповідно до довідок ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» від 10 червня 2020 року № 25 та 26, у розмірі 117532 гривні (а.с.1-9).

Відповідно до довідок ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» від 10 червня 2020 року № 25 та 26, за період з вересня 2019 року по травень 2020 року включно відповідачем позивачу було нараховано заробітну плату: за вересень 2019 року 22496 гривень 68 копійок; за жовтень 2019 року 11393 гривні 75 копійок; за листопад 2019 року 11393 гривні 75 копійок; за грудень 2019 року 9461 гривня 01 копійка; за січень 2020 року 11952 гривні 83 копійки; за лютий 2020 року 311623 гривні 59 копійок; за березень 2020 року 12951 гривня 16 копійок; за квітень 2020 року 13199 гривень 23 копійки; за травень 13064 гривні 98 копійок, що у сумі становить 117536 гривень 98 копійок (а.с. 8-9).

Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Отже, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Приписами ч. 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Отже, передбачений ч. 1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначену в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Положеннями ст. 43 Конституції України, кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних с у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з наданою позивачем, суду першої інстанції, випискою АТ КБ «ПриватБанк» по надходженням його картці/рахунку НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ) і додатковим рахункам договору SAMDNFF94 від 10 червня 2013 року (а.с. 62-63) за період часу з 17 вересня 2020 року по 23 жовтня 2020 року, відповідачем йому сплачено заробітну плату: 17 вересня 2020 року 9055 гривень, 17 вересня 2020 року 9058 гривень, 25 вересня 2020 року 41089 гривень, 25 вересня 2020 року 9058 гривень, 25 вересня 2020 року 7521 гривня, 22 жовтня 2020 року 9241 гривня та 22 жовтня 2020 року 11065 гривень. Сумарно сума перерахованих грошових коштів відповідачем на картку позивача за вказаний період часу складає (9055+9058+41089+9058+7521+9241+11065=96087 гривень). Тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає різниця між сумою заборгованості по заробітній платі 117532 гривні, та сумою фактично сплачених грошових коштів відповідачем на користь позивача 96087 гривень, а саме (117532 - 96087 = 21436), що становить 21436 гривень, оскільки відповідачем не надано належного документу, який підтверджував би перерахування належних позивачу коштів у рахунок заборгованості по виплаті заробітної плати.

За таких обставин, із відповідача на користь позивача повинна бути стягнута різниця між заявленою позивачем сумою заборгованості у розмірі 117532 гривні та фактично перерахованою відповідачем на картку позивача сумою заробітної плати у розмірі 96087 гривень, що остаточно становить суму, яка підлягає стягненню у розмірі 21436 гривень.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги, в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача слід стягнути суму заробітної плати у розмірі 21436 гривень.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід зазначити наступне.

Пунктом 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до заробітної плати за останні два відпрацьованих місяці за вирахуванням передбачених законом податків та обов`язкових платежів, становить: травень 2020 року 13064 гривні 98 копійок, червень 2020 року 13919 гривень 12 копійок, що разом складає (13064,98+13919,12=26984,1), поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (19+20) = 691 гривня 90 копійок.

Оскільки позивача звільнено 20 липня 2020 року, а остаточний розрахунок, як встановлено судом першої інстанції в судовому засіданні, з ним проведено 22 жовтня 2020 року, тому сума, яка підлягає стягненню як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховується наступним чином: 691 гривня 90 копійок * на кількість днів ( за період часу з 20 липня 2020 року по 22 жовтня 2020 року), а саме 64 дні (липень 2020 року 9 робочих днів, серпень 2020 року 20 робочих днів, вересень 2020 року 22 робочих дні, жовтень 2020 року 13 робочий днів), та складає суму у 44281 гривня 60 копійок.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що матеріалами справи підтверджується, що відповідачем не дотримано порядку виплати заробітної плати відповідно до Закону України Про оплату праці, а надані позивачем докази на підтвердження заявлених позовних вимог є належними та допустимими й наявні всі підстави для часткового задоволення позову. Таким чином суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість по заробітній платі у сумі 21436,00 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 44281,60 грн.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції в порушення вимог закону стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі та середньому заробітку за час затримки розрахунку, колегія суддів ставиться критично, оскільки закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив частково позовні вимоги ОСОБА_1 , колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова" - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова