Справа № 345/5779/21
Провадження № 22-ц/4808/653/22
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

з участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду від 21 лютого 2022 року, у складі судді Онушканича В.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право на житло,

в с т а н о в и в:

В грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на житло.

Позов мотивувала тим, що 11.10.1984 року їй із сім`єю у складі ще 3-х осіб (чоловіка та двох дітей) був виданий ордер №394 на отримання житла на квартиру, площею 39 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 (теперішня адреса АДРЕСА_1 ). На підставі ордеру із позивачкою, як основним квартиронаймачем, був укладений договір найму житла на вказану квартиру з актом передачі квартири в постійне користування від 24.10.1984 року. З того часу позивачка разом зі своїми дітьми та чоловіком проживали і користувались даною квартирою на умовах договору житлового найму.

Зазначила, що у 2005 році її син ОСОБА_3 одружився з ОСОБА_4 , місце проживання якої зареєстрували у даній квартирі. В 2010 році син розлучився з ОСОБА_5 , після чого вона забрала свої речі і з дітьми пішла проживати окремо. Зі слів ОСОБА_3 відповідачка згодом одружилася та змінила прізвище на ОСОБА_1 .

З того часу позивачка не бачила відповідачку і вона жодного разу не приходила до їхньої квартири, але залишається зареєстрованою у даному житлі. Непроживання відповідачки у вищевказаному житлі створює позивачці, як основному квартиронаймачу, ряд незручностей щодо оплати комунальних платежів та за надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території за оплату осіб, які фактично не проживають і не беруть участі у вищевказаних витратах. Оскільки відповідачка не проживає в спірній квартирі понад 6 місяців, позивачка просила визнати відповідачку такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_2 .

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 21 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 , такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим.

Вважає, що суд ретельно не дослідив обставини які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності в жилому приміщенні, яке займала відповідачка. Суд мав з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні в осіб, яких потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вважає, що не могли братися до уваги судом та обґрунтовувати рішення пояснення свідка ОСОБА_7 , яка підтвердила факт не проживання відповідачки у спірній квартирі чи її не відвідування, оскільки згідно пояснень свідка, вона не знайома з відповідачкою. Так само не вартий уваги підпис ОСОБА_7 в актi від 10.12.2021 року щодо не проживання ОСОБА_1 в квартирі або не перебування. Щодо інших підписантів в акті зазначає, що голова ОСББ ОСОБА_8 та бухгалтер ОСОБА_9 не проживають у даному будинку і відповідно не знайомі зі відповідачкою і бачити або не бачити її не могли так як не знають її.

Зазначає, що офіційними документами та поясненнями свідків підтверджено, що в квартирі відсутнє електропостачання, теплопостачання і газопостачання.

Суд не взяв до уваги пояснення щодо зміни позивачкою замків у вхідних дверях, а отже реальну неможливість відповідачки попасти у квартиру та користуватися нею. Щодо перебування відповідачки за адресою по АДРЕСА_3 . зазначає, що вимушена була знімати квартиру оскільки була позбавлена можливості проживати разом із дітьми у спірній квартирі.

Вважає, що доказів на підтвердження факту звернення відповідачки до вiдповiдних газо, електро, водопостачальних організацій щодо належного надання житлово-комунальних послуг не надано, оскільки будь-які її спроби отримати довідку (інформацію) з комунальних установ не досягли результату, так як усюди вимагали показати договір найму, який є тільки у позивачки.

Визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням є фактично позбавленням особи права на житло, тобто виселення без надання іншого жилого приміщення.

Суд першої інстанції у рішенні не дослідив наявність у відповідачки іншого житла. Позивачка у позовній заяві та під час розгляду справи не надала суду будь-яких достовірних даних про наявність у вiдповiдачки іншого житла.

Право позивачки лише певним чином обмежене законним правом проживання відповідачів, проте позивачка на захист такого обмеження вимагає саме позбавлення права ОСОБА_1 на житло, що не є пропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети позову.

Просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення яким у задоволенні позову відмовити.

Представник ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що відповідачка з початком війни виїхала за межі України і перебуваючи в Польщі не могла підписувати апеляцію та надсилати її з м. Калуша.

Вiдповiдачка на жодних судових засіданнях в суді першої інстанції не була, апеляцію за неї підписав і подав до суду її представник ОСОБА_10 .

Зазначає, що відповідачка у спірній квартирі багато років не проживає, а представники управляючої компанії у акті та сусіди-свідки засвідчили, що відповідачка не проживає у спірній квартирі. При цьому маючи на утриманні двох дітей третьої особи по справі, який також дав з цього приводу пояснення до якого часу відповідачка з ним проживала цій квартирі, а потім розлучившись пішла проживати із співжителем на квартиру, що і підтвердилось письмовим доказом вироком по її засудження, який суд витребував, де відображено її фактичне місце проживання.

Відповідачку ніхто не позбавляв житла, вона сама його покинула, не повертаючись до нього роками і по даний час, не брала і не бере участі в утриманні даного житла, жодного разу не оплачувала і не компенсувала оплати за комунальні платежі, проведені позивачем, що свідчить про відсутність її інтересу та байдужість до даного житла по даний час.

Жодних поважних причин не проживання відповідачки у спірній квартирі не наведено.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Апелянт та її представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки ОСОБА_11 заперечив вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка свідомо змінила місце проживання, без поважних причин не проживає в спірному житлі понад шість місяців, а тому втратила право на користування цим житлом.

З таким висновком суду колегія суддів не погоджується.

Судом встановлено, ОСОБА_2 є наймачем квартири за адресою АДРЕСА_1 (теперішня адреса АДРЕСА_1 ) (а.с.5-8).

Відповідно до довідки від 10.12.2021 року, яка видана Управлінням «ЦНАП» виконавчого комітету Калуської міської ради, у вищевказаній квартирі за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована відповідачка ОСОБА_1 (а.с.10).

Відповідно до пояснень сторін та наявних матеріалів справи вбачається, що шлюб між сином позивачки ОСОБА_12 та відповідачкою розірвано в 2010 році.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК України наведені випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.

Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13 (провадження № 61-23089св19), від 24 грудня 2020 року у справі № 369/6361/15 (провадження № 61-7233св19), на які посилається заявниця у касаційній скарзі.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Відповідно до положень частини третьої статті 12 та частин першої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла таких висновків.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Отже, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки вимогам позивачки про визнання відповідачки такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, на предмет пропорційності переслідування легітимної мети у світлі статті 8 Конвенції.

Дійшовши висновку про те, що відповідачка не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували поважність її відсутності в спірній квартирі понад строки, встановлені законом, суд не надав належної оцінки доводам відповідачки про те, що вона не втрачала інтерес до спірної квартири, періодично приїжджала до квартири, а не прожила у спірній квартирі постійно щоб запобігти конфліктам з колишньою свекрухою та через відсутність у квартирі світла, газу та водопостачання. Суд першої інстанції не встановив наявність або відсутність у відповідачки іншого житла.

Також місцевий суд не перевірив дотримання балансу інтересів сторін спору, в тому числі з урахуванням факту реєстрації в спірній квартирі місця проживання неповнолітніх дітей відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім того, батько неповнолітнього ОСОБА_15 - ОСОБА_16 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 120).

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання (частини перша, друга, шоста статті 29 ЦК України).

При цьому колегія суддів враховує, що іншого житла для постійного проживання ОСОБА_1 не має, у спірну квартиру вселилась за згодою її власника в якості члена сім`ї (дружина сина позивача), у зв`язку з чим набула право користування чужим майном. Матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 чинить перешкоди власнику в користуванні квартирою. ОСОБА_2 звернулась до суду з цим позовом у грудні 2021 року, тобто після 11 років розірвання її сином шлюбу з відповідачкою.

Колегія суддів приходить до висновку, що належні та допустимі докази не проживання без поважних причин відповідачки у спірній квартирі відсутні, а тому, зважаючи на реєстрацію у вказаній квартирі неповнолітніх ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , позбавлення їхньої матері ОСОБА_1 права користування житловим приміщенням не переслідуватиме легітимну мету та є втручанням у право на житло в розумінні положень статті 8 Конвенції на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 21 лютого 2022 року скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3 , про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право на житло в квартирі АДРЕСА_2 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 червня 2022 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський