КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1120/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2022року місто Київ

справа № 369/9927/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Дубас Т.В., повний текст рішення складено 18 жовтня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договорів купівлі-продажу недійсними, поділ спільного сумісного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідачів, в якому з урахуванням уточнень просив:

встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу його та ОСОБА_3 в період з 01 січня 2004 року по листопад 2017 року;

визнати спільним сумісним майном його та ОСОБА_3 :

автомобіль марки (моделі) Nissan Tiida, номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , 2008 року випуску;

автомобіль марки (моделі) Toyota Prado 2.7, номер шасі (кузова) НОМЕР_2 , 2007 року випуску;

домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 341,8 кв.м, житловою площею 143,1 кв.м;

земельну ділянку площею 0,1512 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку , господарський будівель і споруд, кадастровий номер :01:003:0254;

квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння, укладений 08 серпня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Проскурнею Т.О. за реєстровим №1929;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 08 серпня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Проскурнею Т.О. за реєстровим №1930;

в порядку поділу спільного сумісного майна його та ОСОБА_3 визнати за ним право особистої приватної власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 341,8 кв.м., житловою площею 143,1 кв.м та на земельну ділянку площею 0,1512 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку , господарський будівель і споруд, кадастровий номер :01:003:0254.

В мотивування вимог посилався на те, що він з вересня 2000 року по листопад 2017 року проживав разом з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Вказував, що основним місцем їх проживання з 2011 року був належний на праві власності ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 . До 2011 року сторони проживали в орендованих квартирах в місті Києві, зокрема, в період з 2000 року по 2011 рік було три орендованих квартири, де проживало подружжя, остання знаходилась за адресою: АДРЕСА_3 .

Зазначав, що він з ОСОБА_3 були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, спільні інтереси, вели спільне господарство, піклувались один про одного, спільно відпочивали, відзначали свята та ювілейні дати, мали спільний бюджет, радились та погоджували сімейні витрати спільно, тобто проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Посилався на те, що за період його спільного проживання сім`єю без шлюбу з ОСОБА_3 у них народилось двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які є громадянами Сполучених Штатів Америки.

Вказував, що за період спільного проживання без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , вони спільно в інтересах сім`ї набули майно:

в 2007 році автомобіль марки (моделі) Toyota Prado 2.7, номер шасі (кузова) НОМЕР_2 , 2007 року випуску;

в 2008 році автомобіль марки (моделі) Nissan Tiida, номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , 2008 року випуску;

домоволодіння за адресою:АДРЕСА_1 , загальною площею 341,8 кв.м, житловою площею 143,1 кв.м;

земельну ділянку площею 0,1512 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку , господарський будівель і споруд, кадастровий номер :01:003:0254.

у 2014 році квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Вищезазначені об`єкти нерухомого майна були зареєстровані на ім`я відповідача ОСОБА_3 .

Вказував, що він весь цей час турбувався про забезпечення сім`ї, працював на керівних посадах, а відповідач ОСОБА_3 з 2002 року ніде не працювала.

Зазначав, що він з ОСОБА_3 планували спільних дітей та дбали про те, щоб до народження сім'я була забезпечена житлом, транспортними засобами та всім необхідним для проживання в достатку

Посилався на те, що08 серпня 2018 року відповідач ОСОБА_3 продала вищезазначене домоволодіння та земельну ділянку своїй матері ОСОБА_4 .

Зазначав, що він вважає вказані договори недійсними, оскільки вони були укладені без його письмової на те згоди, отже є фіктивними.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що починаючи з 2002 року до сьогодні відповідач ОСОБА_3 ніде не працювала та не отримувала ніякого доходу, а все спірне майно було придбане за кошти позивача, одержані від трудової діяльності на посаді комерційного директора ТОВ «Реал Мюзик» та директора ТОВ «Реалпро».

Зазначав, що суд першої інстанції безпідставно виключив період з 23 листопада 2007 року по 18 квітня 2014 року із періоду, що охоплюється позовними вимогами у частині встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Посилався на те, що відмовляючи в позові, суд першої інстанції відхилив докази, які вказували, що позивач та відповідач ОСОБА_3 в період з 01 січня 2004 року по листопад 2017 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Вказував, що суд не взяв до уваги той факт, що у сторін є двоє спільних дітей та те, що вони звертались до ТОВ «Інститут генетики репродукції» за консультаційними та медичними послугами, після чого у сторін народилось двоє дітей.

Зазначав, що суд проігнорував наявні в матеріалах справи фотокартки, де зображені апелянт та відповідач ОСОБА_3 в колі друзів та рідних на спільних святах і відпочинку в різні періоди, починаючи з 2000 року по 2017 рік.

Посилався на те, що не було надано належної оцінки показам свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що були опитані у судовому засіданні та підтвердили, що сторони проживали як одна сім'я.

Вказував, що суд першої інстанції не досліджував чому апелянт не будучи власником спірного майна, ніс витрати з його утримання. Адже, позивач оплачував витрати із обслуговування, проведення періодичних технічних оглядів, ремонту спірних транспортних засобів, а також страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Зазначав, що ОСОБА_1 платив членські внески до кооперативу, де розміщенні спірні домоволодіння та земельна ділянка, а також рахунки за житлово-комунальні послуги.

Посилався на те, що у своєму відзиві на позовну заяву, відповідач ОСОБА_3 не заперечує та визнає той факт, що позивач дійсно проживав разом з нею в спірному домоволодінні, що також підтверджується довідкою виконавчого комітету Петрушківської сільської ради №177 від 13 серпня 2018 року.

Вказував, що оскільки відповідач ОСОБА_3 заперечила факт спільного з позивачем проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відмовилась визнати право спільної сумісної власності на спірне майно, а також відчужила таке майно третім особам без його згоди, ОСОБА_1 , з огляду на зроблений ним внесок у розвиток їх з ОСОБА_3 сім`ї, несе невиправданий тягар.

Зазначав, що оскільки ОСОБА_1 позбавили майна, яке він набув за час спільного проживання з відповідачем ОСОБА_3 , то можна стверджувати, що має місце незаконне втручання у його право на мирне володіння майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

27 січня 2022 року від представника відповідача ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній посилався на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_9 до суду апеляційної інстанції надійшла заява, в якій останній просив розглядати справу у його відсутність та відсутність відповідача ОСОБА_3 . Від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання, в якому останній просив відкласти розгляд справи, оскільки ні він, ні інший представник ОСОБА_10 не мають можливості з'явитися в судове засідання з поважних причин: введення на території України воєнного стану та небезпечною ситуацією, яка склалася в країні.

Колегія суддів з метою дотримання розумних строків розгляду даної справи відхиляє вказане клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки чинне процесуальне законодавство передбачає можливість учасників справи, зокрема під час дії воєнного стану, приймати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, однак таким правом представники позивача не скористалися. Саме по собі посилання на введення воєнного стану без конкретизації обставин, які унеможливлюють прибуття у судове засідання, не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи.

Крім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язанийдемонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

А відтак, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засіданні на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою ОСОБА_11 з 26 листопада 1988 року до 28 лютого 2015 року, а тому встановити факт його проживання з відповідачем ОСОБА_12 сім'єю без шлюбу у період з 23 листопада 2007 року по 18 квітня 2014 року включно, коли було набуто спірне майно, не можливо, оскільки встановлення цього факту для позивача не матиме ніякого юридичного значення.

Також суд першої інстанції зазначав, щовстановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року по 22 листопада 2007 року та у період з 19 квітня 2014 року по листопад 2017 року не матиме для позивача ніякого юридичного значення, так як суду не було надано доказів того, що у ці періоди сторонами було набуто будь-яке майно або майнові права.

Проте колегія суддів не погоджується в повній мірі з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що він з вересня 2000 року по листопад 2017 року проживав разом з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Зазначав, що він з ОСОБА_3 були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, спільні інтереси, вели спільне господарство, піклувались один про одного, спільно відпочивали, відзначали свята та ювілейні дати, мали спільний бюджет, радились та погоджували сімейні витрати спільно, тобто проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вказував, що за період його спільного проживання сім`єю без шлюбу з ОСОБА_3 у них народилось двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які є громадянами Сполучених Штатів Америки. Посилався на те, що за період спільного проживання без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , вони спільно в інтересах сім`ї набули спірне майно.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву та у відзиві на апеляційну скаргу вказувала на те, що дійсно починаючи з 2000 років вона познайомилася з позивачем та перебувала в довірливих та щирих дружніх стосунках, вони проводили спільно вільний від роботи час, мали взаємну привабливість та довіру один до одного, надавали взаємодопомогу у питаннях, що потребували вирішенню, мали схожі життєві погляди. Такі відносини протривали до 2011 року. Зазначала, що в період починаючи з 2011 року дружні стосунки між нею та позивачем поступово переростали в більш тісні відносини як чоловіка та жінки, позивач на її прохання інколи допомагав їй у вирішенні повсякденних питань, залишався тимчасово проживати на не значний період в житловому будинку АДРЕСА_1 , де постійно проживала вона, останні час від часу мали інтимні стосунки. Посилалася на те, що в 2011 році вона завагітніла двійнею, батьком яких позивач себе визнавав. Вказувала, що в кінці 2011 року на початку 2012 року сторони готуватися до народження дітей, пологи, за згодою обох сторін, мали б відбутися в Сполучених Шатах Америки. З цього часу позивач надавав більшу допомогу у вирішенні повсякденних питань, проявляв більшу турботу за нею, оскільки вона перебувала в стані, що потребував додаткової сторонньої допомоги, частіше залишався ночувати в житловому будинку АДРЕСА_1 , приймав участь у вихованні дітей, батьком яких він являвся, і такі відносини тривали до 2017 року. Вказувала, що вона з позивачем неодноразово вели розмову про те, щоб їх стосунки набули відносин притаманних сім`ї, однак позивач посилався на те, що існування таких відносин є неможливим з причин існування у нього іншої сім`ї, з якою він проводив більше часу ніж з нею.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 листопада 1988 року позивачем ОСОБА_1 було укладено шлюб з ОСОБА_11 , який було розірвано 26 серпня 2015 року, що підтверджується листом Печерського районного у місті Києві ВРАЦС від 15 вересня 2018 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2019 у справі №760/24787/18 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_11 про визнання їх шлюбу недійсним.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 не надав суду доказів на підтвердження того, що він уклав шлюб з ОСОБА_11 без наміру створити сім`ю з метою зарахування на квартирний облік та отримання в подальшому квартири в порядку черговості, разом з відповідачем з моменту реєстрації шлюбу не проживали як чоловік та дружина, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету

З листа Печерського районного у місті Києві ВРАЦС №2361/16-08-89 від 04 липня 2018 року вбачається, що 14 січня 1995 року ОСОБА_3 було укладено шлюб з ОСОБА_13 , який було розірвано 19 жовтня 2000 року.

З свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 вбачається, що 23 листопада 2007 на ім`я відповідача ОСОБА_3 на підставі довідки-рахунку від 05 травня 2007 року було зареєстровано автомобіль марки (моделі) «TOYOTA PRADO2.7», тип - легковий універсал, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 , 11 жовтня 2008 року на ім`я відповідача ОСОБА_3 на підставі довідки-рахунку від 06 жовтня 2008 року було зареєстровано автомобіль марки (моделі) «NISSAN TIDA», тип - легковий хетчбек, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 .

На підставі договору купівлі-продажу домоволодіння, посвідченого 19 лютого 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. за реєстровим №412 ОСОБА_3 придбала домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному договорі зазначено, що ОСОБА_3 в шлюбі не перебуває і ні з ким не проживає однією сім`єю без укладання шлюбу, грошові кошти, що є предметом цього договору, є її особистою власністю, прав щодо них у третіх осіб немає.

Реєстрація права власності на ім`я ОСОБА_3 на вказане домоволодіння підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27 лютого 2010 року, а також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 червня 2018 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 19 лютого 2010 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. за реєстровим №419, ОСОБА_3 придбала земельну ділянку площею 0,1512 га, кадастровий номер :01:003:0254, із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному договорі зазначено, що ОСОБА_3 в шлюбі не перебуває і ні з ким не проживає однією сім`єю без укладання шлюбу, грошові кошти, що є предметом цього договору, є її особистою власністю, прав щодо них у третіх осіб немає.

Реєстрація права власності на ім`я ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №848653 від 28 травня 2010 року та інформацією з Державного земельного кадастру від 09 серпня 2018 року.

На підставі договорів купівлі-продажу від 08серпня 2018 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Проскурнею Т.О. за реєстровими №№1929 та 1930, зазначені домоволодіння та земельну ділянку відповідач ОСОБА_3 продала відповідачу ОСОБА_4 .

Право власності на вказані домоволодіння та земельну ділянку зареєстровано на ім`я ОСОБА_4 , що вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 серпня 2018 року.

18 квітня 2014 року відповідачем ОСОБА_3 було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що вбачається з нотаріального перекладу договору передачі права власності.

Згідно свідоцтв про народження № НОМЕР_7 та НОМЕР_9, виданих 07 березня 2012 року, ОСОБА_14 зазначений батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Матір`ю дітей зазначено ОСОБА_15 .

Відповідності до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як передбачено ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13.

Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За правилами ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Статтею 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

У статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У ст.355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У ст.392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до частин 1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

З огляду на ст.25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Згідно із ч.1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до п.п.1, 5 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно з ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За приписами ч.ч.1-3 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

При застосуванні ст.74 СК України судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю (п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

У пунктах 23, 24 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно з ст.125 ЗК України (в редакції станом на час отримання відповідачем державного акту на спірну ділянку) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною 1 ст.126 ЗК України (в редакції станом на час отримання відповідачем державного акту на спірну ділянку) передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

З огляду на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28грудня 2020 року у справі №482/2163/17, суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав. Факти неюридичного характеру не підлягають встановленню судом як у позовному, так і непозовному провадженні.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім'ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім'ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов'язки (постанова Верховного Суду від 23 травня 2020 року у справі №686/8440/16-ц).

Верховний Суд у постанові від 14 липня 2020 року у справі №552/5693/18 окреслив основні критерії надання такому майну статусу спільного сумісного, а також виклав інші нюанси таких справ, які заслуговують на увагу. Зокрема, Верховний Суд зазначив: 1) при наданні майну статусу спільного сумісного (якщо особи проживають сім'єю без укладення шлюбу) враховується, що майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї - якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Тобто суд має встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. А спільною працею осіб вважаються їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття такого майна, або ж ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету; 2) при застосуванні статті 74 Сімейного кодексу України важливо врахувати, щоб особи не перебували у будь-якому іншому шлюбі на цей час, та що між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визнання осіб такими, що проживають однією сім`єю, крім факту спільного проживання, важливі також: наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування; участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що ОСОБА_1 у період з 26 листопада 1988 року по 26 серпня 2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11 , а відтак суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з 01 січня 2004 року по 26 серпня 2015 року не підлягають задоволенню, оскільки статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

Що стосується позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з 27 серпня 2015 року по листопад 2017 року, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, зокрема, вказував на те, що він оплачував витрати із обслуговування, проведення періодичних технічних оглядів, ремонту спірних транспортних засобів, а також страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

На підтвердження своїх вимог стороною позивача були, у тому числі надані:

акти виконаних робіт №ВДИСА-004155 від 05 березня 2016 року; №ВДиСА- 010233 від 09 травня 2017 року; №ВДиСА-019485 від 27 серпня 2017 року, складених за результатами технічного обслуговування/поточного ремонту автомобіля марки (моделі) TOYOTA PRADO 2.7, проведених на замовлення ОСОБА_16 ;

лист ТОВ «Віді Автострада» від 28 серпня 2018 року №12/02/8.10/041-18, з якого вбачається, що згідно актів виконаних робіт ОСОБА_17 були замовлені та оплачені роботи за обслуговування на автомобілі Toyota Land Cruiser 120, що також підтверджується актами виконаних робіт № ВДИСА-058128 від 21 грудня 2014 року на суму 3568,62 грн.; №ВДИСА-004155 від 05 березня 2016 на суму 25302,72 грн.; №ВДиСА-010233 від 27 серпня 2017 на суму 18715,64 грн.; №ВДиСА-019485 від 09 травня 2017 року на суму 11521,20 грн.;

поліси №АМ/3788844 та №АК/7146361 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та лист ПАТ «HACK «ОРАНТА» від 03 вересня 2018 року №04-02-10/6285, відповідно до якого між ОСОБА_17 та ПАТ «HACK «ОРАНТА» укладалися договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за яким було забезпечено транспортний засіб - автомобіль марки (моделі) TOYOTA PRADO, номер кузова - НОМЕР_8 , 2007 року випуску, а саме: поліс № АВ/9252528, дата укладення 18 січня 2013 року строк дії з 19 січня 2013 року до 18 січня 2014 року; поліс №АК/7146361, дата укладення 25 вересня 2017 року, строк дії з 26 вересня 2017 року до 25 вересня 2018 року;

довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 07 серпня 2018 року про сплату за електроенергію дати: 19 квітня 2017 року, 29 червня 2017 року; про сплату за охорону дати: 19 червня 2016 року, 08 вересня 2016 року, 05 жовтня 2016 року, 10 листопада 2016 року.

Також у судових засіданнях суду першої інстанції були допитані свідки: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Як вбачається з звукозапису судового засідання суду першої інстанції від 01 червня 2020 року свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона з квітня 2015 року по листопад 2017 року працювала у будинку АДРЕСА_1 , де прала та прибирала. Приходила до будинку по вівторкам та п`ятницям з 09.00 год. до 17.00 год. Вказувала, що розрахунок за її роботу проводила ОСОБА_18 , інколи ОСОБА_19 . Зазначала, що ОСОБА_18 їй говорила, що в будинку проживає вона, чоловік та двоє дітей. Свідок пояснила, що коли вона приходила в будинку вона бачила ОСОБА_20 , інших чоловіків крім нього вона не бачила.

З звукозапису судового засідання суду першої інстанції від 21 липня 2021 року вбачається, що свідок ОСОБА_8 пояснив, що він ОСОБА_1 знає давно, вони товариші, ОСОБА_21 він знає з 2011 року. Вказував, що він познайомився з ОСОБА_22 у ОСОБА_23 на зйомній квартирі, останні спілкувалися як спілкуються чоловік та жінка. Зазначав, що він ОСОБА_22 не сприймав та казав ОСОБА_23 , що це не надовго, він не міг визначити, що вони є сім`я. Пояснив, що ознакою сім`ї в подальшому між ОСОБА_23 та ОСОБА_22 було народження у них дітей.

Разом з тим, вказані вище докази не підтверджують факту існування між ОСОБА_1 та ОСОБА_24 усталених, притаманних подружжю, відносин, а саме факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету.

Отже, позивач не довів належними та допустимими доказами, що він та ОСОБА_24 в період з 27 серпня 2015 року по листопад 2017 року проживали однією сім'єю без шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та були пов'язані спільним побутом, оскільки оплата за технічне обслуговування автомобіля, укладення договору страхування, оплата за 2 місяці за електроенергію та оплати за 4 місяці за охорону будинку не є безспірними доказами ведення спільного господарства та проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

А відтак, вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з 27 серпня 2015 року по листопад 2017 року не підлягають задоволенню, оскільки не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги той факт, що у сторін є двоє спільних дітей та те, що вони звертались до ТОВ «Інститут генетики репродукції» за консультаційними та медичними послугами, після чого у сторін народилось двоє дітей, колегія суддів відхиляє, оскільки наявність у сторін дітей не може свідчити про наявність у сторін по справі спільного бюджету, ведення спільного господарства, спільних витрат та придбання майна в інтересах сім'ї, вказане свідчить лише про те, що сторони мали відносини як чоловік та жінка, проте не свідчить про утворення родини та спільність побуту.

Відповідний правовий висновок з аналогічних спірних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі №738/1452/17.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд проігнорував наявні в матеріалах справи фотокартки, де зображені апелянт та відповідач ОСОБА_3 в колі друзів та рідних на спільних святах і відпочинку в різні періоди, починаючи з 2000 року по 2017 рік, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю позивача та ОСОБА_3 .

Безпідставними є доводи сторони позивача, що спірне майно фактично було придбано за кошти позивача ОСОБА_1 , оскільки вказані обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

З матеріалів справи вбачається, що спірне майно було набуто відповідачем ОСОБА_3 у період з 23 листопада 2007року по 18 квітня 2014 року, в цей період позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11 , за таких обставин відсутні передбачені ст.74 СК України підстави для задоволення позовних вимог про визнання спірного майна спільною сумісною власністю сторін та його поділ.

Також, оскільки спірне майно було придбане на ім`яОСОБА_3 , вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та ОСОБА_3 в період з 01 січня 2004 року по листопад 2017 року не знайшли свого підтвердження, колегія суддів приходить до висновку, що згода ОСОБА_1 на укладення договорів купівлі-продажу домоволодіння від 08 серпня 2018 року та купівлі-продажу земельної ділянки від 08 серпня 2018 року не є необхідною.

При цьому, право позивача при відчуженні спірного домоволодіння та земельної ділянки за оспорюваними договорами купівлі-продажу не було порушено, а відтак суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, у тому числі і з підстав фіктивності.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Однак, колегія суддів не погоджується з мотивуванням суду першої інстанції щодо підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з серпня 2015 року по листопад 2017 року, оскільки як вбачається з вищевикладеного, у задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з серпня 2015 року по листопад 2017 року слід відмовити, у зв`язку з його недоведеністю.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 серпня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: