Справа № 456/3764/21
Провадження № 2/456/293/2022
РІШЕННЯ

іменем України

15 червня 2022 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Бучківської В. Л. ,

при секретарі Балабанській О.Т.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрий цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

Підстава позову (позиція позивача): представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування жилим приміщенням в житловому будинку АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову покликається на те, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить позивачу на підставі договору дарування житлового будинку. Відповідно до довідки №1016 від 26.07.2021, виданої старостою сіл Дашава, Олексичі, Гайдучина, Щасливе, Йосиповичі, Загірне Стрийської міської ради Львівської області в будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дочка - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 , колишній чоловік ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 22.02.1997 позивач уклала шлюб з відповідачем. За час спільного проживання в них народилося троє дітей: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 . Сімейне життя з відповідачем не склалося і з 2016 року сторони перестали підтримувати подружні відносини, проживали в одному будинку як дві різні сім`ї, не спілкувалися між собою. В грудні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Дізнавшись про те, що ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, відповідач у грудні 2019 року залишив спірний житловий будинок, забрав всі свої речі та виїхав із житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 . З часу, коли відповідач виїхав із спірного будинку, він фактично не цікавився інтересами сім`ї, не брав участь в утриманні неповнолітньої дочки ОСОБА_8 , у зв`язку з чим, позивач змушена була звернутись до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з нього аліментів. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18.03.2020, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач не знявся з реєстрації у спірному будинку, проте не проживає у ньому більше одного року та жодного інтересу до житла не проявляє, за місцем реєстрації не зберігаються його особисті речі, також він не бере участі у витратах на утримання будинку та сплаті комунальних послуг. Реєстрація відповідача у належному будинку перешкоджає позивачу вільно володіти, користуватись та розпоряджатись власним майном, а також позивач несе додаткові витрати по оплаті комунальних послуг та не може скористатись пільгами, передбаченими чинним законодавством. Оскільки відповідач більше року в будинку АДРЕСА_1 не проживає, за вказаною адресою не залишилось його особистих речей, тому його слід визнати таким, що втратив право на користування жилим приміщенням.

Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить позов задоволити.

Представник позивача адвокат Олексишин І.Б. в судовому засіданні позов підтримав та просить його задоволити, покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві та зазначив, що відповідач фактично створив нову сім`ю, проживає з ОСОБА_9 в с. Боляновичі Мостиського району, перед розлучення відповідач завдав ОСОБА_3 тілесні ушкодження, у зв`язку з чим його було притягнуто до кримінальної відповідальності. У лютому 2020 року відповідач знайомив дітей з другою жінкою і з грудня 2019 року не проживає в будинку по АДРЕСА_1 . Крім цього, просить суд також врахувати і той факт, що відповідач не довів в судовому засіданні, що житловий будинок був придбаний за спільні кошти подружжя, на що останній вказував під час судового розгляду справи. Окрім цього, відповідач з відповідним позовом до суду не звертався, а житловий будинок був подарований позивачці, а відтак є її особистою власністю і відповідач, як колишній член сім`ї позивача, добровільно покинув помешкання, однак не бажає знятися з реєстрації, у зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду з позовом про визнання його втратившим права користування жилим приміщенням. Просить суд також врахувати, що відповідач лише зареєстрований у спірному помешканні, в судовому засіданні належними та допустимими доказами не довів, що в ньому проживає, договір дарування, у встановленому законом порядку не оскаржував, в грудня 2019 року забрав всі свої особисті речі і переїхав проживати до іншої жінки, доказів постійного перебування за кордоном у зв`язку з працевлаштуванням не довів.

Позиція відповідача: 18.10.2021 відповідачем ОСОБА_4 подано відзив на позовну заяву (а.с.28), в якому відповідач зазначає, що повністю заперечую проти поданого позову з наступних міркувань. Так 15.03.2002 ним був придбаний за 6500 доларів США житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Кошти на придбання будинку він заробив, перебуваючи за кордоном на заробітках, оскільки достатньо оплачуваної роботи в Україні він не знайшов. Через його систематичне перебування на роботі за кордоном, оформленням угоди на придбання будинку займалась на той час дружина ОСОБА_3 , яка перебувала на його утриманні і займалась вихованням дітей. Однак, замість оформлення договору купівлі-продажу будинку, ОСОБА_3 оформила договір дарування, пояснивши що їй порадили, що так буде краще та дешевше, на що він погодився. В подальшому він продовжував працювати за кордоном і пересилати кошти на утримання дітей, оплату та ремонт будинку, а ОСОБА_3 займалась вихованням дітей. За його кошти було повністю проведено ремонт будинку, гаражу та сараю, оплачено виготовлення забору, воріт та інші витрати. Скориставшись його відсутністю, ОСОБА_3 завела собі коханця, через що їхні відносини погіршились та в подальшому призвели до розлучення, однак в будинку залишились його речі, іншого житла він не має. Користуючись тим, що іншого житла в нього немає, ОСОБА_3 систематично створює йому перешкоди в користуванні житловим приміщенням, провокує скандали та сварки, зокрема змінила вхідний замок, вмовила їхніх дітей не впускати його до будинку, порушуючи його права на користування житловим будинком, передбачені ст.ст. 383, 405 ЦК України та ст. ст. 150, 156 ЖК України. Натомість він продовжує виконувати свої обов`язки та систематично сплачувати кошти на утримання дітей, через що вимушений періодично перебувати за кордоном, де працює водієм.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 , будучи допитаним судом в якості свідка на підставі ст.92 ЦПК України, повідомив, що одружився з ОСОБА_3 у 1998 році, від шлюбу в них народилось 3 дітей. У 2000 році він поїхав в Португалію заробляти кошти, за які вони придбали житловий будинок в АДРЕСА_1 . Коли він був за кордоном, дружина оформляла документи, тому уклала договір дарування. Будинок був придбаний у 2002 році під час їх перебування в шлюбі за 6500 доларів. Коли він приїжджав додому, то з родичами зробив ремонт в даному будинку. Він працює за кордоном з 1999 року по даний час, а дружина у 2016 році знайшла собі іншого чоловіка і через це вони у 2019 році розлучилися. Зараз дружина має намір відчужити цей будинок. Він проживає у вказаному будинку, іншого житла не має, в будинку знаходяться всі його особисті речі, однак йому чинять перешкоди в користуванні даним будинком. Також він повідомив, що немає іншої жінки, систематично сплачує аліменти.

Представник відповідача адвокат Стадник С.В. в судовому засіданні позов заперечив, та повідомив, що йому відомо, що спірний будинок хочуть відчужити, у зв`язку з чим подано вказаний позов до суду. Вважає будинок спільною сумісною власністю подружжя, оскільки такий фактично придбано під час шлюбу і за кошти, зароблені відповідачем за кордоном. Крім цього, просить суд врахувати, що ремонт в будинку проведений також за кошти, зароблені відповідачем за кордоном, про що показали в судовому засіданні свідки. Інше місце проживання відповідача в судовому засіданні не встановлено. При прийнятті рішення у справі, просить суд врахувати, що відповідач фактично залишається без житла і немає де проживати.

Показання свідків.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні повідомила, що у 2019 році мати подала позов про розірвання шлюбу і поїхала за кордон. В січні-лютому 2019 року батько приїжджав додому з іншою жінкою, щоб їх познайомити і тоді забрав всі свої особисті речі із спірного будинку. Після цього ще був двічі, і виганяв її з будинку, постійно був у нетверезому стані, погрожував їй. Вона проживає по АДРЕСА_1 з хлопцем та молодшою сестрою ОСОБА_8 . Мати перебуває за кордоном 2-3 місяці, потім повертається. Батько не раз застосовував до неї та матері фізичну силу. Останній раз, приїхавши в нетверезому стані, виламав двері, виганяв їх з будинку, погрожував фізичною розправою. Старша сестра ОСОБА_10 була з дідусем і бабусею, коли мати перебувала на заробітках в Італії. Потім до неї в Італію поїхав батько, який згодом там змінив прізвище. Батько ніколи не допомагав їм матеріально і коли приїжджає на суд, то абсолютно не спілкується з ними. Батько постійно бив їх з сестрою, і вони змушені були викликали поліцію. Також повідомила, що не може пригадати, чи батько щось прибав у будинок. Мати постійно передає кошти, за які вона сплачує комунальні послуги.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні повідомив, що відповідач є його сусідом. Сторони придбали будинок у його товариша ОСОБА_12 , який був його однокласником. Це був будинок його батька. Даний будинок коштував приблизно 5-6 тисяч доларів, платив кошти за будинок відповідач, оскільки позивач ніде на той час не працювала, а відповідач їздив на заробітки за кордон. Відповідач повністю зробив ремонт у будинку, поміняв вікна, перекрив дах, побудував гараж, зробив ремонт у літній кухні. Він допомагав йому встановити камін в будинку. Коли відповідач поїхав в Польщу, то ОСОБА_3 , працюючи в магазині, знайшла собі іншого чоловіка. До розірвання шлюбу, відповідач приїжджав приблизно раз в місяць, а після розлучення кудись виїхав, однак інколи приїжджає. Бували такі випадки, що відповідача не впускали до будинку.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні повідомив, що відповідач є його односельчанином. Коли відповідач придбав будинок по АДРЕСА_1 , то він допомагав йому перекривати будинок, добудовувати гараж. Коли сторони придбали вищезазначений будинок, відповідач їздив на заробітки в Португалію, а його дружина ОСОБА_3 на той момент ніде не працювала. Також зазначив, що йому відомо, що на придбання будинку відповідач навіть позичав гроші. Іншого житла відповідач немає. Йому невідомо, чому відповідач розлучився, і чи є у вказаному будинку, на даний час, особисті речі відповідача.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні повідомив, що є сусідом відповідача. Відповідач з дружиною придбали будинок по АДРЕСА_1 . У вказаному будинку відповідач зробив ремонт, перекрив даний будинок та сарай, побудував нову веранду та гараж. Іншого житла у відповідача немає, він постійно працює за кордоном, допомагає дітям. Пригадує, що одного разу між сторонами був конфлікт і приїжджала карета швидкої допомоги.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні повідомила, що є товаришкою позивача і доволі часто навідує її дітей. Відповідач в будинку по АДРЕСА_1 не проживає, буває там доволі рідко, приблизно 1-3 рази в 6 місяців. Коли відповідач приїжджає, то в них постійно виникають конфлікти з ОСОБА_16 , він виганяє її з будинку. Одного разу прибігла донька позивача ОСОБА_17 , плакала, що відповідач хоче забрати до себе сестру ОСОБА_8 . У листопаді 2021 року ОСОБА_8 подзвонила, що батько вибиває двері в будинку. Відповідач не проживає в будинку по АДРЕСА_1 приблизно 3-4 роки. Зазначила, що їй відомо, що відповідач має іншу дружину і брав з собою дітей, щоб познайомити їх з нею. Зі слів відповідача, їй відомо, що він їздить за кордон на фурі. Останній раз вона бачила відповідача в червні 2021 року біля магазину.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні повідомила, що останній раз бачила відповідача у 2019 році на весіллі старшої доньки відповідача. Вона живе по сусідству через паркан і весною 2021 року чула в будинку крики відповідача з дітьми. Потім вона бачила, як в будинку вставляли двері, а позивач сказала, що це відповідач їх вибив. В будинку по АДРЕСА_1 проживає дочка позивача ОСОБА_17 з хлопцем та сестрою ОСОБА_8 . Свідок повідомила, що їй відомо що вказаний будинок ОСОБА_16 придбав і подарував батько. Коли вона бувала у них у гостях, бачила, що в будинку зроблений ремонт.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні повідомив, що є старостою смт. Дашава. Сторони придбали житловий будинок в АДРЕСА_1 і розпочали реконструкцію житлового будинку, побудували гараж. Йому відомо, що відповідач дуже часто їздить за кордон на заробітки, позивач також їздить за кордон на роботу. Була створена комісія та проведено обстеження зазначеного будинку, де було встановлено, що відповідач в ньому не проживає. На даний час відповідач у вказаному будинку не проживає, він бачить його досить рідко, останній раз бачив відповідача у січні 2022 року.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні повідомив, що є рідним братом відповідача. Коли сторони придбали житловий будинок в АДРЕСА_1 , він організував покупку металочерепиці на перекриття вказаного будинку. Брат матеріально допомагав з ремонтом будинку, висилав кошти з Італії на його облаштування. Яким чином було оформлено покупку будинку йому не відомо. Іншого місця проживання відповідач немає, постійно їздить на заробітки за кордон. Між подружжям тривають постійні конфлікти. Відповідач останні 10 років постійно за кордоном, а вказаний будинок йому потрібен, щоб мати куди повернутись. Зазначив, що вся сім`я налаштована проти відповідача.

Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні повідомив, що знайомий з ОСОБА_20 , який попросив підтвердити факт придбання металочерепиці у 2005 році. Він на той час працював водієм експедитором на фірмі «RUUKKI» і завозив, придбану відповідачем метелочерепицю, в смт. Дашава Стрийського району Львівської області. Згодом відповідач ще декілька разів звертався до нього за допомогою з придбання інших будівельних матеріалів, за які платив відповідач. Зазначив, що йому невідомо, за чиї кошти купувались будівельні матеріали.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 серпня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового засідання.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15 червня 2022 року на підставі ст..ст.44, 182, 252, 252 ЦПК України відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження в справі за безпідставністю.

Заслухавши пояснення представника позивача, показання відповідача, пояснення представника відповідача, показання свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зважаючи на те, що судом були застосовані всі можливі заходи, передбачені законом, для забезпечення доказів у справі і їх витребуванні, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи та на підставі пояснень та показань, наданих в судовому засіданні. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до копії паспорта серії НОМЕР_1 , такий видано 06 лютого 1999 року Турківським РВ УМВС України у Львівській області на ім`я « ОСОБА_3 » /а.с. 4.

Відповідно до копії договору дарування житлового будинку від 15.03.2002, посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. за реєстровим №1-1107, ОСОБА_22 подарував ОСОБА_3 житловий будинок разом з належними до нього господарськими спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 /а.с. 6/.

Відповідно до довідки старости сіл Дашава, Олексичі, Гайдучина, Щасливе, Йосиповичі, Загірне Стрийської міської ради Стрийського району Львівської області №1016 від 26.07.2021, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є жителем АДРЕСА_1 та склад її сім`ї такий: дочка - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , дочка - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дочка - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , колишній чоловік ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.7/.

Відповідно до копії рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18.03.2020, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який був зареєстрований 22.02.1997 у ВК Верхньояблунської сільської ради Турківського району Львівської області, актовий запис №06, розірвано /а.с. 8-9/.

Відповідно до копії акту встановлення факту проживання від 26.07.2021, старостою сіл Дашава, Олексичі, Гайдучина, Щасливе, Йосиповичі, Загірне ОСОБА_19 , діловодів ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , в присутності сусідів-свідків: ОСОБА_18 , ОСОБА_15 проведено обстеження місця проживання ОСОБА_3 , 1977 р.н., жительки АДРЕСА_1 і виявлено, що в ній зареєстрований колишній чоловік ОСОБА_4 , 1975 р.н., який з 2019 року по даний час за вищевказаною адресою не проживає. Місце проживання його невідоме /а.с. 10/.

Згідно розрахунку заборгованості по аліментах у ВП №63225465 від 18.10.2021, виданої державним виконавцем Стрийського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) при примусовому виконанні судового наказу №456/2417/20 від 06.10.2020, виданого Стрийським міськрайонним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у розмірі ј частин із всіх видів доходів, виконавче провадження відкрито 07.10.2020, станом на 01.03.2021 заборгованість по сплаті аліментів складала 219, 00 грн., станом на 01.10.2021 заборгованість по сплаті аліментів відсутня /а.с.31-32/.

Вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22.06.2020 у справі №456/1620/20, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 680,00 грн. /а.с.33-34/.

При вирішенні спору, судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства.

Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно з п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз змісту даної статті дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше одного року та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин не встановлено, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім членом сім`ї власника житла є одним із способів захисту житлових прав особи.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Так, згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають, окрім дружини власника, дітей і батьків також інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом, передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Інших підстав для втрати членом сім`ї власника житла права користування житлом ЦК України не визначає.

У постанові Верховного суду від 20.12.2018 по справі № 501/957/15-ц, провадження № 61-34021св18 зазначено, що під час вирішення питання про втрату права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін відсутності та поважність причин такої відсутності. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначене поняття місця проживання особи. А за ст. 15 цього ж Закону встановлюється відповідальність особи за порушення вимог про необхідність реєстрації місця проживання.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

За положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається і право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (постанова ВС від 25.07.2018 року №638/13030/13-ц).

Мотивована оцінка доказів, наданих сторонами та висновки суду за результатами позову.

У цій справі спір виник між власницею будинковолодіння, яка є одночасно і його користувачем, та її колишнім чоловіком, користувачем цього будинковолодіння з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу між ними.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. /…/ Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Як на підставу для задоволення позову позивач покликається на те, що відповідач є колишнім членом її сім`ї і не проживає в житловому будинку понад рік, шлюб між ними розірвано.

Суд приходить до переконання, що відповідач ОСОБА_4 був членом сім`ї позивача в розумінні ст.ст. 64, 156 ЖК України, оскільки перебував з позивачем у шлюбних відносинах та вони разом проживали у будинку АДРЕСА_1 , вели спільне господарство та були пов`язані спільним побутом. 18.03.2020 вони розлучилися. З кінця 2019 року відповідач не проживає у даному будинку. Факт непроживання відповідача у будинку за адресою: АДРЕСА_1 стверджується письмовими доказами у справі та показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_18 . Суд надає віри показанням допитаних свідків, оскільки такі є логічними, достовірними та чітко підтверджують обставини, викладені позивачем у поданій позовній заяві про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. Так, свідки в судовому засідання ствердили, що відповідач у вказаному помешканні не проживає з кінця 2019 року.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу на праві приватної власності, на підставі договору дарування житлового будинку належить житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Факт дарування позивачу вказаного помешкання під час шлюбу не спростовують висновки суду про те, що позивач є одноосібним власником вказаного будинку, а відповідач лише зареєстрований у ньому як член сім`ї позивача.

При цьому суд зазначає, що згідно довідки старости сіл Дашава, Олексичі, Гайдучина, Щасливе, Йосиповичі, Загірне Стрийської міської ради Стрийського району Львівської області №1016 від 26.07.2021, в житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстрований відповідач ОСОБА_4 , який є колишнім чоловіком позивача.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18.03.2020, розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Слід зазначити, що розірвання шлюбу між сторонами не є безумовною підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом, однак позивачем доведено факт не проживання відповідача у спірному будинку понад встановлені строки, без поважних причин.

Так, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_18 зазначили, що вони є сусідами позивача, і відповідач постійно перебував на заробітках за кордоном і у спірному будинку не проживає.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач фактично в будинку не проживає з кінця 2019 року, не користуються житлом тривалий час, не несе участі в оплаті комунальних послуг, тобто не виконує обов`язків, передбачені законом і не здійснює своїх прав користування даним жилим приміщенням.

У справі № 180/1388/17-ц від 22.05.2019, Верховний Суд вказав, що скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що такий спосіб захисту як усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням не може бути застосований до осіб, які фактично проживають у житловому приміщенні, оскільки власник нерухомого майна не може бути обмежений у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позивач є власником будинку на підставі договору дарування, хоча і укладеного під час шлюбу, і їй належить право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном, в тому числі і у вказаний нею спосіб.

Таким чином, є всі підстави для визнання відповідача (який є відсутнім понад визначені законом строки) таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Стаття 321 ЦК України забороняє обмеження прав власника стосовно розпорядження своїм майном. Наявність реєстрації у квартирі особи, що там не мешкає, обмежує позивача у розпорядженні майном.

Відповідно до положень ст.16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).

Вказана правова позиція наведена у Постанові КЦС ВС від 07.07.2021 року у справі №450/2809/18

Також, згідно Постанови КЦС ВС від 14.07.2021 ( № 447/1479/16-ц) Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування залежить від специфіки обставин, про доведення яких йдеться, а сторонам повинна бути надана можливість повідомити будь-які докази, необхідні для успіху скарги.

З огляду на це, суд вважає, що позивач як одноосібний власник будинку, що набула це право на підставі договору дарування - має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування цією квартирою.

У зв`язку з наведеним, оскільки відповідач за адресою: АДРЕСА_1 не проживає з кінця 2019 року, в будинку відсутні особисті речі відповідача, а позивач змушена сплачувати комунальні послуги, в тому числі й за відповідача, а тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання втратившим права на користування житловим приміщенням відповідача ОСОБА_25 є законними та обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходить з того, що позивачка є власником житла, з відповідачем шлюб розірвано, та фактично він перестав бути членом її сім`ї, залишивши будинок без поважних причин, з кінця 2019 року.

Доказів того, що йому позивачкою, чи будь-ким іншим чинилися перешкоди з проживання у спірному житлі, він не надав.

Посилання відповідача на те, що йому нікуди вселитися не мають правого значення для цієї справи, оскільки закон пов`язує збереження права користування житлом з поважними причинами непроживання, а не з відсутністю можливостей вселитися за новим місцем постійного проживання.

При цьому, суд вважає, що в даному конкретному випадку, захист права власності позивачки переважає над правом відповідача як колишнього члена сім`ї власника житла.

Спростування судом доводів сторони відповідача.

Суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що 15.03.2002 ним був придбаний за 6500 доларів США житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , наведене спростовується договором дарування житлового будинку від 15.03.2002, посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. за реєстровим №1-1107, ОСОБА_22 подарував ОСОБА_3 житловий будинок разом з належними до нього господарськими спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

При цьому суд зауважує, що відповідач про вказаний договір знав з моменту його укладення і законності такого, зокрема в судовому порядку не оспорював, натомість в судовому засіданні ствердив, що позивач ввела його в оману, повідомивши про те, що доцільніше укласти саме такий договір та посвідчила такий за його відсутності, однак наведеного, у спосіб передбачений законом, в судовому засіданні не довів. Доводи відповідача про здійснення ремонтних робіт у будинку не спростовують висновки суду про задоволення позову, адже відповідач, у випадку доведення вказаного факту, вправі звернутися до суду за захистом порушеного права, у спосіб, передбачений законом.

Показання свідків про факт придбання сторонами вказаного житлового будинку до уваги судом не беруться, адже вказані свідки очевидцями та учасниками укладення такого договору не були, і факт укладення договору купівлі-продажу будинку в судовому засіданні не доведено, вказані обставини відомі свідкам зі слів відповідача.

Факт постійного перебування відповідача за кордоном не доведено в судовому засіданні належними та допустимими доказами, оскільки окрім показань свідків, які чітко не могли ствердити часові межі виїзду відповідача за кордон, жодними іншими доказами такий факт не підтверджено. Окрім цього, вказана обставина не спростовує факт не проживання відповідача у спірному помешканні з кінця 2019 року.

Щодо перешкод, які зі слів відповідача чинить йому позивач у користуванні вказаним помешканням, то слід зазначити, що відповідач до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні жилим будинком не звертався, показання свідків в даному випадку не можуть бути беззаперечним доказом того, що відповідач не має можливості проживати у вказаному будинку.

Натомість в судовому засіданні встановлено, що відповідач з кінця 2019 року проживав з іншою жінкою, з якою намагався познайомити своїх дітей, проживав у матері та у брата, і незважаючи на те, що позивач постійно виїжджає за кордон на заробітки, до житлового будинку не прибував, дітям матеріально не допомагав, у зв`язку з чим позивач змушена була звернутися до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини сторін.

Згідно постанови КЦС ВС від 9 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Зважаючи на зазначені обставини, свідому поведінку відповідача, яка свідчить про втрату ним інтересу до житлового приміщення, що підтверджується матеріалами справи та показаннями свідків, судом встановлено, що відповідач у будинку позивача зареєстрований, але вже більше одного року не проживає. А тому, суд дійшов висновку, що у відповідача відсутні наміри зберегти за собою право користування вищевказаним житловим приміщенням.

Показання відповідача в судовому засіданні про те, що він має намір проживати в спірному житловому будинку не є беззаперечною підставою для відмови в задоволенні позову.

У зв`язку з наведеним, оскільки відповідач за адресою: будинок АДРЕСА_1 не проживає з 2019 року, а позивач змушена сплачувати комунальні послуги, в тому числі й за відповідача, враховуючи положення ст. 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, та враховуючи вимоги ст.391 ЦК України про те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання втратившим права на користування житловим приміщенням відповідача ОСОБА_4 є законними та обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

А відтак, інші доводи представників сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову не впливають.

Судові витрати.

Крім того, згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір у сумі 908,00 грн. сплачений позивачем при поданні до суду позовної заяви та заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_3 задоволити.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 908,00 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Стрийський міськрайонний суд Львівської області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Представник позивача: адвокат Олексишин Ігор Богданович, місцезнаходження: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_4 , останнє місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Представник відповідача: адвокат Стадник Сергій Вікторович, місцезнаходження: АДРЕСА_3

Повний текст судового рішення

виготовлено 23.06.2022.

Головуючий суддя В.Л.Бучківська