Дата документу 14.06.2022 Справа № 337/4293/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 337/4293/21 Головуючий у 1 інстанції: Кучерук І.Г.
№ 22-ц/807/939/22 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Ільїна Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 22 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та виселення без надання іншого житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ

В липні 2021 року ОСОБА_1 який діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та виселення без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування заяви зазначав, що на підставі ордеру № 4666 від 06.08.1979р. матері - ОСОБА_4 була надана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Наймачем квартири була мати ОСОБА_4 . В квартирі в якості членів родини наймача зареєстровані: бабуся ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та брат ОСОБА_3 .

ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, у зв`язку з чим її було знято з реєстраційного обліку.

На підставі Свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло від 09 березня 1993 року ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_1 по 1/3 частини кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помела ОСОБА_4 . За життя вона заповіту не укладала. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Після її смерті спадкоємцями першої черги були її діти: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 відмовився від прийняття спадщини. Таким чином 1/3 частина вищезазначеної квартири, яка належала матері за життя, зараз позивачу належить на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Приблизно у серпні 2014 року, брат поїхав до Криму на заробітки і зник, з ним не було ніякого зв`язку.

У квітні 2016 року позивач разом зі своєю родиною переїхали з Сумської області до Запоріжжя у зазначену квартиру, на постійне місце проживання.

У зв`язку із зникненням брата, спочатку звернувся до правоохоронних органів, а потім у травні 2016 року до суду.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30.05.2016 року ОСОБА_3 було визнано безвісно відсутнім.

Увесь час, починаючи з дня набрання рішенням законної сили (з 10.06.2016 року) та до моменту, коли брат з`явився (15 червня 2017 року) не знімав його з реєстраційного обліку.

15 червня 2017 року з`явився зниклий брат. Своє зникнення він пояснив тим, що у нього не було засобів зв`язку. Свою поведінку брат пояснив, що він не вважав за потрібне комусь дзвонити, у тому числі і своєму братові і щось розповідати про своє життя. Після повернення брата до зазначеної квартири, позивач разом з дружиною та нашим неповнолітнім сином стали проживати в зазначеній квартирі. Після повернення, з братом були нормальні стосунки, мирно співіснували, як сусіди. Позивач з дружиною в одній кімнаті, неповнолітній син і другій кімнаті, а відповідач у третій кімнаті.

30.08.2017 року ОСОБА_3 подарував 1/3 частину квартири, яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло. При цьому в зазначеному договорі дарування не зазначено будь-які умови, наприклад, що брат дарує свою частину під умовою, що він буде залишатися в ній проживати та залишатися зареєстрованим у зазначеній квартирі до моменту його смерті.

Оскільки у договорі не містяться умов, суть договору дарування зводиться до того, що відповідач передав безоплатно у власність, належну йому на праві приватної власності 1/3 частку квартири, а позивач прийняв у власність як дарунок 1/3 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Після повернення, брат ніде не працював, навіть не намагався знайти якусь роботу, а приблизно з січня 2018 року, почав зловживати спиртними напоями, під час яких викали постійні сварки та скандали.

Під час перебування в алкогольному сп`янінні, брат поводив себе дуже агресивно по відношенню до позивача та його сім`ї, погрожував фізичною розправою, порушував громадський порядок у квартирі та у під`їзді, у зв`язку з чим позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів із відповідними заявами.

У відношенні брата правоохоронними органами було складено протокол про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП.

Постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21.08.2018 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч. 1 КУпАП та призначено йому адміністративне стягнення у вигляді покарання у вигляді адміністративного арешту строком на три доби.

На цьому ґрунті склалися з братом неприязні та напруженні відношення.

Оскільки співіснувати в одній квартирі з братом було неможливо, а засоби впливу не дали бажаного результату, то приблизно в червні 2020 року позивач разом за своєю сім`єю переїхали до квартири дружини.

Перед тим, як з`їхати, повідомив брата, що має намір продати вищезазначену квартиру, а йому куплю кімнату з сусідом. Разом з тим брат не погодився на це, не погоджувався на продажу квартири та повідомив, що він буде чинити перешкоди у продажу.

Оскільки квартира є власністю, відповідач створює перешкоду в її володінні, користуванні та розпорядженні, тому що залишається поставленим на реєстраційний облік за даною адресою.

Оскільки відповідач систематично порушує правила співжиття, не несе витрат по утриманню будинку, влаштовує сварки, бійки, вживає щодо позивача та його сім`ї нецензурну лайку, що унеможливлює подальше спільне проживання з ним в одному житловому приміщенні, а заходи вжиті працівниками правоохоронних органів, а також застосування адміністративних стягнень судом відносно відповідача результатів не дали, його поведінка по відношенню до позивача та його сім`ї не змінилась, то відповідач має бути виселений із зазначеної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Позивач є новим власником квартири на законних підставах. Згоди на реєстрацію у ній відповідача, який не є членом сім`ї та ніколи не був, не надав. Останній зареєстрований у квартирі зі згоди матері ОСОБА_4 , ще у при отриманні квартири у 1997 з державного житлового фонду, тобто до приватизації.

Відчуживши свою частку відповідач, втратив і право користування квартирою. Таке право відповідач втратив з припиненням права власності.

Реєстрація відповідача у зазначеній квартирі, порушує права позивача щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Спірна квартира належить позивачу на праві приватної власності, окрім того він зареєстрований, але фактично у зазначеній квартирі не проживає, оскільки сумісне співжиття з відповідачем є неможливим, так як він зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, не приймає участь в утриманні зазначеної квартири взагалі.

З відповідачем ніколи не вів спільне господарство, тому він не є членом родини позивача.

Разом з відповідачем ніколи не вів спільного господарства, тобто ніколи не були пов`язані спільним побутом, а тому й не мали взаємних прав та обов`язків.

Посилаючись на вищезазначене просив суд, усунути перешкоди в користуванні власністю та визнати ОСОБА_3 , таким, що втратив право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та виселити ОСОБА_3 з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 22 грудня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії ордеру № 4660 від 06.08.1979 року, ОСОБА_4 , на сім`ю з чотирьох осіб, у тому числі позивача ОСОБА_1 і відповідача ОСОБА_3 надана квартира за адресою АДРЕСА_2 (а.с.18).

Відповідно до копії свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло від 09.03.1993 року, квартира за адресою АДРЕСА_2 , належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (а.с.19).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 (а.с.16).

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.06.2014 року, ОСОБА_1 успадкував 1/3 частину квартири за адресою АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_4 (а.с.21,22).

Відповідно до рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30.05.2016 року, за заявою ОСОБА_1 , було визнано безвісно відсутнім ОСОБА_3 (а.с.26).

Відповідно до копії договору дарування від 30.08.2017 року, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 свою 12/3 частку квартири за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 23-25).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що підстави виселення передбачені ст.109 ЖК УРСР (виселення у випадку звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення), ст.110 (виселення у випадку знесення житлового будинку, його обвалу, переобладнання в нежитлове), ст.114 (виселення робітників і службовців, що припинили трудові відносини з підприємствами, установами, організаціями найважливіших галузей народного господарства, які надали жиле приміщення, у зв`язку із звільненням за власним бажанням без поважних причин, або за порушення трудової дисципліни, або за вчинення злочину; громадян, які одержали жилі приміщення в будинках колгоспів, якщо вони виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням; громадян, позбавлених батьківських прав, якщо вони проживають спільно з дітьми, відносно яких позбавлені батьківських прав), ст.116 (якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними), ст.157 ( виселення членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу).

Статтями 41,47 Конституції України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення.

Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).

При вирішенні питання про виселення колишнього члена сім`ї власника житла, суд враховує і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється сторонами, що відповідач у встановленому порядку вселився у спірне житло.

Враховуючи підстави надання спірного приміщення та родинні зв`язки, відповідач вселився як член сім`ї теперішнього власника позивача, та у відповідності до положень ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Судова колегія враховує, що позивачем заявлені суперечливі позовні вимоги.

Так, він оспорює право відповідача на житло, вимагає визнати його таким, що втратив право користування ним, позаяк відчужив свою власність, а також одночасно просив про виселення відповідача як особи, яка має право на проживання, проте створює умови неможливості спільного проживання в одному житлі.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що немає підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Так, згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як слушно зазначив суд першої інстанції, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло згідно з статтею 8 Конвенції, щодо пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх.

Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Важливе юридичне значення для правильного вирішення спору у цій справі має факт дослідження обставини того, чи має відповідач інше житло для проживання, оскільки відповідач вселився до спірної квартири ще у 1979 році.

Відповідач іншого житла не має, що також знайшло своє підтвердження поясненнями сторін у судовому засіданні.

Визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, буде мати наслідком виселення його із спірної квартири.

Проте, як зазначив суд першої інстанції, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі проводити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою.

Суд першої інстанції врахував, що позивач, отримавши у дарунок частину спірної квартири від відповідача, знав що відповідач не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та виселення, який внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Погоджуючись з висновками суду першої в цій частині, судова колегія також враховує, що при укладенні договору дарування між сторонами не було обумовлено, що дарувальник має звільнити квартиру.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення апелянтом норм закону.

З огляду на наведене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 22 грудня 2021 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено22 червня 2022 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков