Справа № 944/2546/20 Головуючий у 1 інстанції: Швед Н.П.
Провадження № 22-ц/811/2895/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 29 червня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

в червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу автомобіля.

В обгрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 27.10.2018року між ОСОБА_1 , який діяв на підставі доручення (продавця) ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу №4641/2018/1164492 транспортного засобу марки «HYUNDAI» модель-130, 2012 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , за умовами якого відповідачка зобов`язувалась сплатити продавцю кошти за автомобіль у сумі 243450 грн 90 коп. Оскільки він разом з відповідачкою перебували у фактичних шлюбних відносинах, у зв`язку з чим, для належного виконання зобов`язання у порядку суброгації, ним, він від імені відповідачки, як покупця за даним договором, було сплачено на користь ОСОБА_5 кошти в сумі 243450 грн 90 коп., що підтверджується розпискою від 28.10.2018 року. Вважає, що автомобіль, який був придбаний за даним договором, є їх спільною з відповідачкою сумісною власністю. Стверджує, що відповідачка не сплачувала коштів за придбання автомобіля, не повернула сплачених ним за автомобіль коштів, а тому просить стягнути з ОСОБА_3 на його користь кошти в розмірі 243450 грн. 90коп., як заборгованість за договором №4641/2018/1164492 купівлі-продажу автомобіля, права кредитора за яким ним було набуто у порядку суброгації, стягнути з ОСОБА_3 на його користь судовий збір у розмірі 2434 грн 51коп.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 29 червня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт вважає, що наявними в матеріалах справи розписками підтверджується, що між ним та ОСОБА_5 існували відносини цесії в контексті укладення подальшого договору купівлі-продажу автомобіля, крім того, ОСОБА_5 в ході допиту його, як свідка, підтвердив той факт, що кошти, які вносились за розписками становили оплату вартості автомобіля в межах відносин договору купівлі-продажу. На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги той факт, що кошти за автомобіль ним було сплачено продавцю ще за вісім місяців до укладення договору купівлі-продажу, що спростовує доводи відповідача про те, що кошти за автомобіль були сплачені 27.10.2018 року. Вказує, що видаючи довіреність від 10 лютого 2020 року, якою йому надавалися права, в тому числі і щодо можливості оплатного чи безоплатного відчуження транспортного засобу, відповідач підтвердила фактичну приналежність йому речових прав на спірний автомобіль, проте суд не надав цим обставинам належної правової оцінки. Також апелянт вважає, що оскільки розписка є документом, який породжує цивільні права та обов`язки для сторін основного договору, та не виступає предметом державної реєстрації, відтак, правочин, за яким відбулася цесія не передбачав його державної реєстрації, а тому форма такого правочину є дотриманою. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль придбаний відповідачкою на законних підставах відповідно до умов договору купівлі-продажу від 27.10.2018 року, які сторонами виконані, в тому числі умова договору щодо оплати покупцем вартості автомобіля, а тому покликання позивача на застосування до даного спору вимог ч. 1 ст. 528 ЦК України, є безпідставним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 ЦК України вбачається, що договір купівлі-продажу транспортного засобу не вимагає обов`язкового нотаріального посвідчення.

Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. (ст. 662 ЦК України),

За змістом ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, -відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Правилами статті 19 Закону України «Про автомобільний транспорт» та статті 34 Закону України «Про дорожній рух» передбачено державну реєстрацію транспортних засобів порядок здійснення якої визначає Кабінет Міністрів України.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (далі - Порядок № 1200), та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі - Порядок № 1388), які визначають особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з положеннями зазначених нормативно-правових актів продаж транспортного засобу, який має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС.

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Як на підставу для звернення до суду з позовом, ОСОБА_1 покликається на те, що саме він оплатив вартість спірного автомобіля ще задовго до укладення договору купівлі-продажу, а саме, в лютому 2018 року, що підтверджується розпискою ОСОБА_5 від 20.02.2018 року, відповідач ОСОБА_3 сплачені ним кошти за автомобіль йому не повернула, а відтак такі підлягають стягненню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 27.10.2018 року між ОСОБА_1 , який діяв на підставі доручення (продавця) ОСОБА_5 , з однієї сторони, та ОСОБА_3 (покупцем), з другої сторони, в ТСЦ МВС 4641 РСЦ МВС було укладено договір купівлі-продажу №4641/2018/1164492 транспортного засобу.

Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданим 27.10.2018 року на автомобіль марки «HYUNDAI» модель-130, 2012 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_3 , виданий на ім`я ОСОБА_6 , підтверджується належність саме ОСОБА_3 на праві власності згаданого автомобіля.

За умовами укладеного договору купівлі-продажу №4641/2018/1164492 транспортного засобу від 27.10.2018 року, продавець зобов`язався передати у власність покупцеві транспортний засіб марки «HYUNDAI» модель-130, 2012 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_3 , зареєстрований за продавцем 24.10.2017 року підрозділом МВС ЦЕНТР-4641.

Відповідно до п.3.1 договору за домовленістю сторін ціна транспортного засобу становить 243450.90 гривень.

Зі змісту п.5.1 укладеного договору вбачається, що покупець зобов`язаний в порядку та умовах, визначених договором сплатити продавцеві ціну транспортного засобу, зазначену у п.3.1 договору, в порядку та на умовах визначених цим договором, прийняти транспортний засіб.

Як вбачається з п.6.1 договору купівлі продажу від 27.10.2018 року продавець в порядку та на умовах визначених цим договором зобов`язаний передати транспортний засіб покупцю, що і було зроблено ОСОБА_1 , який діяв на підставі доручення (продавця) ОСОБА_5 .

Пункт 2.1 договору передбачає, що передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна.

Право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання даного договору (п. 2.2 договору).

З договору купівлі-продажу №4641/2018/1164492 транспортного засобу, укладеного 27.10.2018 року, вбачається, що такий підписано продавцем ОСОБА_5 , від імені якого діяв ОСОБА_1 , та покупцем ОСОБА_3 , свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданим 27.10.2018 року на автомобіль марки «HYUNDAI» модель-130, 2012 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_3 , виданим на ім`я ОСОБА_6 , підтверджується належність саме ОСОБА_3 на праві власності згаданого автомобіля.

Частина 1 ст. 317 ЦК України передбачає, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

І оскільки з моменту підписання договору купівлі-продажу №4641/2018/1164492 транспортного засобу, укладеного 27.10.2018 року, та з моменту передачі їй автомобіля у користування, у ОСОБА_3 виникло право власності на автомобіль марки «HYUNDAI» модель-130, 2012 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_3 , і такий був переданий продавцем та прийнятий покупцем у користування, то з огляду на умову договору, передбачені п.2.1 договору, колегія суддів приходить до висновку, що покупцем автомобіля ОСОБА_3 вартість автомобіля було оплачено, оскільки лише після повної оплати покупцем вартості автомобіля такий міг бути переданий покупцеві.

Слід зазначити, що договір купівлі-продажу №4641/2018/1164492 транспортного засобу, укладений 27.10.2018 року, ні його окремі умови не оспорювалися в судовому порядку, а відтак такий є чинним.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 покликається на те, що кошти за спірний автомобіль були сплачені ОСОБА_5 саме ОСОБА_1 за рахунок особистих коштів ще у лютому 2018 року, що підтверджується розпискою, написаною ОСОБА_7 20.02.2018 року.

На думку колегії суддів, такі доводи позивача не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, оскільки договір купівлі-продажу №4641/2018/1164492 транспортного засобу був укладений 27.10.2018 року, а відтак і обов`язок покупця, яким є ОСОБА_3 , щодо оплати вартості автомобіля марки «HYUNDAI» модель-130, 2012 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_3 , який є предметом договору купівлі-продажу, виник лише 27.10.2018 року.

Колегія суддів вважає, що без внесення ОСОБА_3 коштів на оплату вартості автомобіля договір купівлі-продажу №4641/2018/1164492 транспортного засобу не був би підписаний ОСОБА_1 , який діяв від імені ОСОБА_5 .

Крім цього, розписки ОСОБА_5 про отримання коштів за продаж автомобіля марки «HYUNDAI» модель-130, 2012 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_3 , саме від ОСОБА_1 , також не спростовують висновків суду першої інстанції про відмову в позові, оскільки ОСОБА_1 діяв від імені продавця на підставі доручення, а відтак саме ОСОБА_1 , а ніхто інший, повинен був передати кошти, отримані від продажу автомобіля, належного на праві власності продавцю ОСОБА_5 .

Передача автомобіля у власність покупця ОСОБА_3 , користування ним, написання нею довіреності від 10 лютого 2020 року на ОСОБА_1 , уповноваження його на вчинення визначених довіреністю окремих дій щодо спірного автомобіля, свідчить про те, що автомобіль набутий ОСОБА_3 у власність, а набуттю автомобіля у власність передувала оплата його вартості, визначена умовами договору купівлі продажу.

Доводи апелянта про те, що саме ним за рахунок власних коштів оплачено вартість автомобіля, і що кошти за автомобіль марки «HYUNDAI» модель-130, 2012 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_3 , придбаний ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу №4641/2018/1164492 транспортного засобу, що був укладений 27.10.2018 року, покупцем ОСОБА_3 . 27.10.2018 року ОСОБА_1 , який на підставі довіреності діяв від імені продавця, йому не передавалися, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не підтверджені належними та допустимими доказами, спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов до вірного та обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 243450.90 грн. заборгованості за договором купівлі-продажу №4641/2018/1164492 транспортного засобу, що був укладений 27.10.2018 року.

Що стосується не вирішення, на думку апелянта, судом питання судових витрат при ухваленні рішення, то відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 29 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23.06.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк