Постанова

Іменем України

24 червня 2022 року

м. Київ

справа № 363/3328/14-ц

провадження № 61-3346св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сердюка В. В.,

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,
суб`єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу Київської області Крегул Іван Іванович,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бабенко Сергій Сергійович, на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року у складі судді Скрипника О. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 27 січня

2022 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Ігнатченко Н. В.,

Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог скарги

У травні 2021 року ОСОБА_1 , заінтересована особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи»), звернулася до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегула І. І.

Скарга мотивована тим, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегула І. І. перебуває виконавчий лист № 363/3328/14-ц, виданий Подільським районним судом міста Києва 27 грудня 2016 року, про солідарне стягнення з

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованості за кредитним договором від 16 жовтня 2007 року в загальному розмірі 1 611 471,81 грн та судового збору - 3 654 грн.

28 квітня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Крегулом І. І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 65302932 (далі - ВП) про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» боргу у сумі 244 922,17 грн, що складає розмір нестягнутої заборгованості за виконавчим листом. Стягнуто

з ОСОБА_1 виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 24 492,21 грн.

28 квітня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Крегулом І.І. винесено постанови про арешт коштів та майна боржника.

Заявниця зазначала, що останнім місцем реєстрації ОСОБА_1 є квартира АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 не працює у Київській області та не має там майна, у той час як постанову про відкриття виконавчого провадження виніс приватний виконавець Київської області. Відкриття виконавчого провадження не за місцем проживання боржника порушує її право користуватися процесуальними правами, як сторони виконавчого провадження.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просила суд визнати незаконною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегула І. І. від 28 квітня 2021 року про відкриття ВП № 65302932.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 січня 2022 року ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що приватний виконавець виконавчого округу Київської області Крегул І. І. діяв в межах Закону України «Про виконавче провадження», відкрив виконавче провадження за останнім відомим місцем реєстрації боржника, а відтак підстав для визнання дій неправомірними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, а також постанов про арешт коштів та майна боржника та оголошення заборони його відчуження у ВП № 65302932 немає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2022 року, ОСОБА_1 ,

в інтересах якої діє адвокат Бабенко С. С., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення скарги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявниця послалася на пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), а саме зазначила, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі

№ 804/6996/17 (адміністративне провадження № К/9901/49773/18)

та від 31 березня 2021 року у справі № 380/7750/20 (адміністративне провадження № К/9901/1690/21).

Касаційна скарга мотивована тим, що 22 лютого 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Говоровим П. В. відкрито ВП № 55867624 з примусового виконання виконавчого листа, виданого у справі № 363/3328/14-ц.

06 березня 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Говоровим П. В. винесено постанову про опис та арешт майна боржника - квартири АДРЕСА_1 , яка була передана на реалізацію шляхом проведення електронних торгів, переможцем яких є ОСОБА_3 .

Таким чином, заборгованість ОСОБА_1 вже була погашена в рамках ВП № 55867624, а тому дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегула І. І., пов`язані з відкриттям ВП № 65302932

з примусового виконання виконавчого листа № 363/3328/14-ц від 27 грудня 2016 року, порушують законні права та інтереси боржника.

Також ОСОБА_1 вказувала, що відповідно до постанови приватного виконавця Київської області Говорова П. В. про повернення виконавчого документа стягувачу від 06 травня 2020 року заборгованість ОСОБА_1 за виконавчим листом № 363/3328/14-ц від 27 грудня 2016 року в рамках виконавчого провадження № 55867624 була погашена не повністю, станом на 06 травня 2020 року залишок боргу складав 24 492 грн. Однак, приватний виконавець виконавчого округу Київської області Крегул І. І. виніс постанову про відкриття провадження зі стягнення суми коштів, яка становить 244 922,17 грн. Суди попередніх інстанцій на вказаний факт не звернули уваги.

Крім того, ОСОБА_1 повідомляла як приватного виконавця, так і суд про те, що вона не зареєстрована та не проживає у Київській області.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегула І. І. перебуває виконавчий лист № 363/3328/14-ц, виданий Подільським районним судом міста Києва 27 грудня 2016 року, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованості за кредитним договором від 16 жовтня 2007 року в загальному розмірі 1 611 471,81 грн та судового збору - 3 654 грн.

28 квітня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Крегулом І. І. винесено постанову про відкриття ВП № 65302932 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» боргу у сумі 244 922,17 грн, що складає розмір нестягнутої заборгованості за виконавчим листом. Стягнуто з ОСОБА_1 виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 24 492,21 грн.

28 квітня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Крегулом І.І. винесено постанови про арешт коштів та майна боржника.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою, другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частинами першої, третьої статті 406 ЦПК України передбачено, що ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу. Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення у справі «Горнсбі проти Греції», заява № 18357/91, від 19 березня 1997 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року

у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) зазначив, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

Згідно зі статтями 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження»

(у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Пунктом 9 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, зокрема, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 , як на підставу своїх порушених прав, зазначала, що вона не працює у Київській області та не має там майна, в той час, як постанову про відкриття виконавчого провадження виніс приватний виконавець Київської області, а сама постанова про відкриття виконавчого провадження не за місцем проживання боржника порушує її право користуватися процесуальними правами як учасника виконавчого провадження.

Відповідно до частин першої, другої статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя. Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Згідно зі статтями 4, 26 Закону України «Про виконавче провадження»

(у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення, в якому зазначаються, зокрема, повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи

Частиною другою статті 24 Закону України «Про виконавче провадження»

(у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) передбачено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Відповідно до пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Згідно з частиною п`ятою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться у межах його виконавчого округу, в іншому випадку - виконавець зобов`язаний повернути виконавчий документ стягувачу. При цьому місцем виконання рішення є місце проживання, перебування боржника - фізичної особи, місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника.

Крім цього, Законом України «Про виконавче провадження» на державного виконавця не покладено обов`язку щодо перевірки місцезнаходження боржника, зазначеного у виконавчому документі, даним, зазначеним в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними

у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 826/15676/16 (адміністративне провадження № К/9901/33621/18).

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження) одним з обов`язкових реквізитів виконавчого документа є адреса місця проживання чи перебування боржника - фізичної особи.

При надходженні до приватного виконавця виконавчого документа, він зобов`язаний перевірити наявність в ньому всіх обов`язкових реквізитів, визначених частиною першою статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, й щодо зазначення у виконавчому документі адреси місця проживання чи перебування боржника - фізичної особи.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з яким погодився в апеляційний суд, виходив з того, що місце виконання виконавчого документу на стадії вирішення питання про відкриття виконавчого провадження визначається не приватним виконавцем, а відомостями, що містить виконавчий документ, складений та виданий уповноваженою на те особою, в якому, серед іншого, зазначається місце проживання боржника. Саме на підставі таких відомостей приватний виконавець вирішує питання про відкриття виконавчого провадження.

У разі встановлення, що виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання, приватний виконавець повертає його відповідно до приписів пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Суди встановили, що у виконавчому листі № 363/3328/14-ц, який виданий Подільським районним судом міста Києва 27 грудня 2016 року, зазначено адресу місцезнаходження/проживання боржника ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 , що територіально відноситься до підпорядкованого приватному виконавцю виконавчого округу Київської області Крегулу І. І. При цьому, положеннями Закону України «Про виконавче провадження» на приватного виконавця не покладено обов`язку щодо перевірки місцезнаходження боржника, зазначеного у виконавчому документі.

Разом з тим, фактичне місце проживання особи може відрізнятися від зареєстрованого у встановленому законом порядку. Проте ні стягувач, ні виконавець не можуть зобов`язати боржника зареєструвати чи перереєструвати адресу свого місця проживання у разі розбіжностей між фактичною та зареєстрованою адресами. Отже, положення частини другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» у взаємозв`язку з частиною третьою статті 26 цього Закону не можна тлумачити виключно як вказівку на зареєстроване місце проживання, адже в цьому Законі застосовуються всі три окремих поняття щодо відомостей про «місце проживання», «місце перебування» чи «місцезнаходження» особи.

За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Крегулом І. І. правомірно, керуючись статтями 4, 24, 26, 28 Закону України «Про виконавче провадження» та виходячи із зазначеного виконавчого листа про примусове виконання рішення інформації про місце проживання боржника, відкрито виконавче провадження за місцем проживання боржника.

Врахувавши, що виконання судового рішення здійснюється за виконавчим листом, що видається судом, який ухвалив рішення, і приватний виконавець не наділений повноваженнями самостійно визначити чи змінити, визначену у виконавчому документі адресу боржника, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги.

Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявниця послалася на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначила, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі

№ 804/6996/17 (адміністративне провадження № К/9901/49773/18)

та від 31 березня 2021 року у справі № 380/7750/20 (адміністративне провадження № К/9901/1690/21).

Посилання заявниці на постанову Верховного Суду від 08 квітня 2020 року

у справі № 804/6996/17 (адміністративне провадження № К/9901/49773/18) колегія суддів не вважає релевантним, оскільки обставини, встановлені у справі № 804/6996/17, не є подібними з обставинами у справі, що переглядається, з огляду на те, що боржником у вказаній справі виступала юридична особа, яка має зареєстроване місцезнаходження, та не може мати «місце фактичного проживання», яке було зазначено у виконавчому документі у цій справі та стало підставою для відкриття виконавчого провадження.

У постанові від 31 березня 2021 року у справі № 380/7750/20 (адміністративне провадження № К/9901/1690/21) Верховний Суд зазначив, що виконавець не має обов`язку перевіряти вірогідність відомостей, які зазначено у виконавчому документі. Отримавши заяву ТОВ «Вердикт Капітал» про примусове виконання виконавчого напису приватного нотаріуса, в якому, як і в указаному виконавчому документі, зазначено дві різні адреси боржника, приватний виконавець не міг не звернути уваги, що ці адреси, якщо вирішувати питання про прийняття до виконання цього виконавчого документа, відсилають до різних виконавчих округів (Львівська область та місто Київ відповідно). Звідси виникає потреба з`ясування місця проживання боржника як умови прийняття виконавчого документа до примусового виконання приватним виконавцем, територіальним округом якої є місто Київ. При вирішенні цього питання колегія суддів звертає увагу на таке.

Аналіз наведених положень ЦК України у зіставленні з положеннями Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» дозволяє зробити висновок, що місцем проживання особи є житло, в якому вона проживає (постійно або тимчасово). Особа не обмежена у можливості мати більше, ніж одне місце проживання, проте реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою, яку особа сама вибрала і за якою вестиме листування з фізичними/юридичними особами, контролюючими органами, отримуватиме офіційну кореспонденцію. Відомості про місце проживання вносяться, серед іншого, до паспорта громадянина України.

У даній справі предметом судового контролю є постанова приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегула І. І. про відкриття ВП № 65302932 від 28 квітня 2021 року. При цьому, спірним у даному випадку є питання тлумачення положень статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» у контексті визначення місця проживання боржника, а також питання наявності у приватного виконавця обов`язку перевіряти перед відкриттям виконавчого провадження відомості у виконавчому документі стосовно місця проживання боржника.

За висновками суду першої інстанції, з якими погодився й апеляційний суд, приватний виконавець виконавчого округу Київської області Крегул І. І. правомірно прийняв до виконання виконавчий лист № 363/3328/14-ц, виданий Подільським районним судом міста Києва 27 грудня 2016 року, та відкрив виконавче провадження з його примусового виконання, оскільки вказана у виконавчому документі адреса проживання боржника свідчила про те, що ОСОБА_1 проживає у межах виконавчого округу, де приватний виконавець здійснює свою діяльність.

Статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) на боржника покладено низку обов`язків, виконання яких передбачає перебування у безпосередній близькості до місця вчинення виконавчих дій (зокрема повідомляти виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, своєчасно з`являтися на вимогу виконавця, допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій).

Таким чином у виконавчому провадженні місце проживання боржника відіграє важливу роль як для визначення виконавчого округу, в якому має здійснюватися виконавче провадження, так і для можливості реалізації боржником своїх прав і виконання обов`язків у виконавчому провадженні.

Заперечуючи проти заявлених вимог скарги, ТОВ «Кредитні ініціативи» зазначало, що у виконавчому документі міститься інформація

про місцезнаходження/місце проживання боржника ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ). При цьому, у кредитному договорі від 16 жовтня 2007 рокутакож указано місцезнаходження/місце проживання боржника: АДРЕСА_2 .

Тобто, починаючи з моменту відкриття виконавчого провадження боржник не повідомила про зміну свого місця проживання, а також не додала жодних доказів, які б вказували на місце реєстрації, місцезнаходження майна тощо.

Визначення місця виконання виконавчого документа щодо ОСОБА_1 (як фізичної особи - боржника) має відбуватися за зареєстрованим місцем проживання боржника. Будь-яка інша адреса місця проживання чи відомості про місце перебування особи - боржника можуть слугувати додатковою інформацією і сприяти примусовому виконанню рішення, але не використовуватися як юридичний факт, з яким Закон України «Про виконавче провадження» пов`язує місце виконання рішення, а з ним і виконавчий округ приватного виконавця.

Суд ураховує доводи касаційної скарги про те, що наявність зареєстрованого місця проживання боржника не є підтвердженням того, що особа на день відкриття виконавчого провадження проживає саме за зареєстрованою адресою, однак у випадку, якщо особа не повідомила іншого, саме цю адресу, з урахуванням приписів частини десятої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», необхідно враховувати під час вирішення питання про відкриття виконавчого провадження відповідно до вимог частини другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, таке трактування частини другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» відповідатиме також принципу юридичної визначеності, який є елементом верховенства права.

Разом з тим, доводи касаційної скарги про те, що залишок боргу склав 24 492 грн, а не 244 922,17 грн як зазначено у постанові приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегула І. І. від 28 квітня 2021 року, колегія суддів відхиляє, як безпідставні з огляду на таке.

Виконавчий лист № 363/3328/14-ц від 27 грудня 2016 року перебував на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Говорова П. В.

В рамках ВП № 55867624 на електронних торгах була реалізована квартира АДРЕСА_1 , у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 жовтня 2007 року перед ТОВ «Кредитні ініціативи».

06 травня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу

Говоровим П. В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» та зазначено, що за рахунок реалізації майна боржника стягнуто 1 370 203 грн в рахунок погашення боргу. Станом на 06 травня 2020 року залишок боргу складає 244 922,81 грн (1 615 125,81 грн - 1 370 203 грн).

Таким чином, оскільки заборгованість сплачена частково, виконання зобов`язання не закінчено, 28 квітня 2021 року приватний виконавець виконавчого округу Крегул І. І. правомірно виніс постанову про відкриття

ВП № 65302932 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» боргу у сумі 244 922,17 грн.

Відповідно до частини першої статті 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки.

Отже, допущені судами описки у розмірі залишку боргу, який підлягає стягуванню, можуть бути виправлені відповідно до вимог статті

частини першої статті 269 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах судів попередніх інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03,

від 03 квітня 2008 року) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

На думку судової колегії судові рішення, що переглядаються, є достатньо мотивованими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бабенко Сергій Сергійович, залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року

та постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк