ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

23 червня 2022 року

м. Чернівці

справа № 727/8360/14-ц

провадження №22-ц/822/569/22

Чернівецький апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Половінкіна Н. Ю., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці 27 жовтня 2015 року у цивільній справі за поданням старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 жовтня 2015 року тимчасово обмежено право виїзду за межі Україні ОСОБА_1 до виконання своїх зобов`язань, покладених на нього рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28 листопада 2014 року у справі 3727/8360/14-ц.

ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яка містить клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення.

Посилається на те, що здійснивши частковий моніторинг сайту через бот 09 червня 2022 року «Судова влада» дізнався про існування оскаржуваної ухвали.

Також через хворобливий стан пропустив термін на апеляційне оскарження.

Клопотання ОСОБА_1 задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Згідно частини 1 статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Поважними визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій.

Згідно з пунктом 13 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Разом з тим, у пункті 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Оскільки апеляційна скарга подана 16 червня 2022 року, то апеляційний суд керується нормами ЦПК України у редакції, що діє з 15 грудня 2017 року з наступними змінами.

Зазначене відповідає загальновизнаному положенню про дію цивільних процесуальних норм у часі, згідно з яким незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовуються той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій (частина третя стаття 3 ЦПК України).

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Конституцією України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша та друга статті 55 Конституції України).

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи.

За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень у контексті положень частин 1, 2 статті 55, пункту 8 частини 3 статті 129 Конституції України є складовою права кожної особи на звернення до суду.

Відповідно до частини 2 статті 294 ЦПК України (в редакції, чинній на день ухвалення судового рішення) апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 отримано копію ухвали Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 жовтня 2015 року відповідно заяви ОСОБА_1 28 вересня 2016 року (а.с.64).

Також до матеріалів справи приєднано заяву ОСОБА_1 від 28 серпня 2020 року, за якою ОСОБА_1 1 вересня 2020 року отримано ухвалу Шевченківського раойнного суду м.Чернівці від 27 жовтня 2015 року (а.с.68).

Таким чином, строк на оскарження слід відраховувати з дня отримання ОСОБА_1 копії ухвали Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 жовтня 2015 року відповідно заяви ОСОБА_1 28 вересня 2016 року.

Тому останнім днем подачі апеляційної скарги вважається 02 жовтня 2016 року.

Водночас ОСОБА_1 10 вересня 2020 року було подано до Чернівецького апеляційного суду м.Чернвіці апеляційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суд м. Чернівці від 27 жовтня 2015 року (а.с. 70-85).

Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 21 вересня 2020 року залишив апеляційну скаргу ОСОБА_1 без руху.

ОСОБА_1 не виконав вимог ухвали Чернівецького апеляційного суду від 21 вересня 2020 року.

Тому ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 08 грудня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

Ураховуючи наведене посилання ОСОБА_1 на те, що останній дізнався про ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 жовтня 2015 року тільки 9 червня 2022 року не дають підстав для висновку про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження за наявності заяви ОСОБА_1 від 28 вересня 2016 року про отримання копії ухвали Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 жовтня 2015 року та заяви ОСОБА_1 від 28 серпня 2020 року, за якою ОСОБА_1 1 вересня 2020 року отримано ухвалу Шевченківського раойнного суду м.Чернівці від 27 жовтня 2015 року.

ОСОБА_1 не надано доказів, що його хворобливий стан об`єктивно унеможливлював або ускладнював можливість вчинення процесуальної дії подання апеляційної скарги у визначений законом строк, виник протягом строку, який пропущений.

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. До таких причин відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.

У контексті забезпечення реалізації права на оскарження судового рішення та вирішення питання поновлення строків на таке оскарження у рішеннях ЄСПЛ сформувалась стала практика, відповідно до якої поновлення строків на оскарження може бути виправданим, якщо пропуск строку є поважний, об`єктивно незалежний від волі та поведінки скаржника.

У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року Європейський суд з прав людини у п. 41 зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є обмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

Згідно частини 3 статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Враховуючи наведене, вважаю, що апеляційну скаргу слід залишити без руху та надати апелянту строк для подання до суду заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення із зазначенням інших підстав для поновлення такого строку.

Керуючись ст.ст. 185, 356, 357, 381 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 травня 2015 року залишити без руху.

Надати ОСОБА_1 п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання копії даної ухвали для подання до суду заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення із зазначенням інших підстав для поновлення такого строку.

Ухвала оскарженню не підлягає

Суддя Н.Ю. Половінкіна