КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/3245/21 Головуючий у 1-й інст. - Ткач М.М.
Апеляційне провадження 22-ц/824/2428/2022 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо» - Шиліна Володимира Анатолійовича, представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо» про відшкодування матеріальних збитків, заподіяних в результаті дорожньо-транспортної пригоди та недоплаченої частини страхового відшкодування,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування матеріальних збитків, заподіяних в результаті дорожньо-транспортної пригоди та недоплаченої частини страхового відшкодування, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 матеріальні збитки, заподіяні пошкодженням транспортного засобу у розмірі 41 694 грн 68 коп., та моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. та стягнути з ПрАТ «СК «ВУСО» недоплачену частину страхового відшкодування у розмірі 8 266 грн 25коп.

Посилався на те, що 17 серпня 2018 року о 12 год. 15 хв. ОСОБА_1 керуючи автомобілем марки «RENAULT KANGOO», д.н.з. НОМЕР_1 , в м. Києві по вул. М. Малиновського, 1, при перестроюванні не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем марки «КІА MAGENTIS», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 .

Постановою Київського апеляційного суду від 15 березня 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні вищевказаного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Внаслідок ДТП автомобіль позивача отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками. Відповідно до звіту № 1321 від 08.09.2018 року вартість відновлювального ремонту становить 35 733 грн 59 коп., вартість матеріального збитку - 23 906 грн 43 коп.

Цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 на момент вчинення ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО» із лімітом відповідальності страховика у розмірі 130 000, 00 грн., франшиза складає 2 000,00 грн.

19 квітня 2019 року ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило позивачу відшкодування за пошкоджений в результаті ДТП транспортний засіб у розмірі 13 640 грн 18 грн., проте позивач зазначає, що здійснена сума страхового відшкодування не відповідає розміру реальних збитків, завданих пошкодженням транспортного засобу, сума страхового відшкодування на думку позивача є заниженою.

Посилається на те, що згідно рахунку на оплату від 03.09.2019 року СТО офіційного дилера автомобілів «КІА» в Україні, «Корея Моторс» вартість ремонту пошкодженого автомобіля складає 63 601 грн 11 коп.

Крім того, посилається на те, що не відшкодованими залишилися збитки у розмірі 49 960 грн 93 коп. Зважаючи на положення ст.22, 29 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з ПрАТ «СК «ВУСО» підлягає стягненню частина страхового відшкодування у розмірі 8 266 грн 25 коп. та на підставі ст. ст. 22, 1166, 1187 ЦК України стягненню з ОСОБА_1 підлягає 41 694 грн 68 коп.

Крім того, позивач вказує, що є інвалідом другої групи та учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986-1987 роках. Внаслідок ДТП зазнав моральних переживань, які були викликані фактом отримання шоку від зіткнення транспортних засобів з вини ОСОБА_1 , неодноразових звернень до Оболонського районного суду м. Києва та Київського апеляційного суду з приводу встановлення вини ОСОБА_1 у скоєнні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, що призвело до погіршення його здоров`я та завдало фізичних страждань, спричинило фізичний і психологічний дискомфорт.

Посилається на те, що неможливість використання пошкодженого майна, витрачання часу на звернення до СТО, ПрАТ «СК «ВУСО» , суб`єкта оціночної діяльності, порушили його звичайний життєвий ритм, що також спричинило психологічний дискомфорт. Вказані обставини свідчать про заподіяння позивачу з вини ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо» про відшкодування матеріальних збитків, заподіяних в результаті дорожньо-транспортної пригоди та недоплаченої частини страхового відшкодування - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 2000 грн 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 29 грн 43 коп. в дохід держави.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо» витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 1 000 грн 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, 03 грудня 2021 року представник Приватного акціонерного товариства «Вусо» - Шилін Володимир Анатолійович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині розподілу судових витрат та постановити нове рішення, яким стягнути витрати на правничу допомогу з ОСОБА_3 на користь ПрАТ «СК «ВУСО» в розмірі 8 000 грн.

Посилається на те, що стягнення правничої допомоги в розмірі 1 000 грн не компенсує навіть мінімальні зусилля адвоката з вивчення матеріалів позовної заяви, визначення правової позиції, підготовки заяв по суті та з процесуальних питань і дискредитує його працю.

Крім того, посилається на те, що представник Приватного акціонерного товариства «Вусо» - Шилін В.А. не приймав особисто участь у судових засіданнях, але виконав усі належні процедури для підготовки відзиву на позовну заяву та документів з процесуальних питань, що виникали під час розгляду справи, тобто витрати були фактичними та неминучими.

Не погоджуючись з рішенням суду, 13 грудня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди та постановити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди.

Посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що позивач не надав жодних доказів , які б підтверджували факт погіршення здоров'я та фізичний і психологічний дискомфорт.

Крім того, посилається на те, що статті 23,26 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначають порядок відшкодування моральної шкоди внаслідок ДТП із участю застрахованого транспортного засобу. Тобто, згідно умов полісу № АК/ 7661398 страхова сума (ліміт відповідальності) за шкоду заподіяну життю та здоров'ю складає 200 000 грн на одну особу.

Не погоджуючись з рішенням суду, 15 грудня 2021 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та постановити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Посилається на те, що 19 квітня 2019 року ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило позивачу відшкодування за пошкоджений в результаті ДТП транспортний засіб у розмір 13 640 грн 18 грн., проте здійснена сума страхового відшкодування не відповідає розміру реальних збитків, завданих пошкодженням транспортного засобу, сума страхового відшкодування на думку позивача є заниженою.

Посилається на те, що на момент розгляду справи судом першої інстанції фактичні витрати на відновлення пошкодженого автомобіля становлять 35 010, 00 грн, що підтверджується приходно - касовим ордером (а.с.59, т.2).

Крім того, посилається на те, що згідно з рахунком СТО офіційного ділера автомобілів «КІА» в Україні «Корея Моторс» від 20 вересня 2021 року вартість ремонту пошкодженого автомобіля КІА MAGENTIS д.н.з НОМЕР_2 складає 80 262 грн 58 коп.

Посилається на те, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Крім того, посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги письмовий доказ висновок експерта щодо оцінки вартості моральної шкоди.

Зазначає про те, що є інвалідом другої групи та учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986-1987 роках. Внаслідок ДТП зазнав моральних переживань, які були викликані фактом отримання шоку від зіткнення транспортних засобів з вини ОСОБА_1 , неодноразових звернень до Оболонського районного суду м. Києва та Київського апеляційного суду з приводу встановлення вини ОСОБА_1 у скоєнні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, що призвело до погіршення його здоров`я та завдало фізичних страждань, що спричинило фізичний і психологічний дискомфорт.

Представник Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо» - Шилін В.А. 30 грудня 2021 року подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в якій просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Посилається на те, що позивач помилково заявив вимоги про стягнення із страховика додаткового страхового відшкодування у розмірі 8 266 грн 25 коп., розраховуючи на суму, недоотриманого (на його думку) страхового відшкодування з визначеної суми матеріального збитку 23 906 грн 43 коп., при цьому ігноруючи вимоги пункту 36.2 ст.36 Закону №1961-ІV (податок на додану вартість, який міститься в калькуляції наданого ним до суду звіту ФОП ОСОБА_5 у вартості складників та матеріалів). Позивачем самостійно замовлено Звіт ФОП ОСОБА_5 поданий разом з позовною заявою.

Крім того, посилається на те, що звіт проведено без повідомлення відповідача про дату та місце проведення, і без його присутності, що суперечить приписам п. 5.2 «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», таким чином, звіт ФОП ОСОБА_5 не відповідає вимогам ст.ст. 77-79 ЦПК України і не має бути доказом про розмір збитків.

Посилається на те, що позивач не надав суду та страховику документи про проведений ним ремонт, що було б підставою для доплати страховиком сум страхового відшкодування.

30 грудня 2021 року представник Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо» - Шилін В.А. подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в якій просить задовольнити вимоги апеляційної скарги в повному обсязі.

Посилається на те, що сплата моральної шкоди потерпілому під час ДТП за наслідками якої пошкоджено КТЗ спеціальним законом №1961 не передбачено.

Крім того, посилання представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на правові висновки постанови Великої палати Верховного суду у справі № 755/18006/15-ц щодо покладання обов`язків на страхувальника в межах страхових сум (ліміту відповідальності) суперечить інституту страхування, не є релевантним посиланням.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 31 грудня 2021 року подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в якій просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Посилається на те, що позивачем не надано суду належних доказів щодо понесених матеріальних збитків та доказів які б підтверджували факт погіршення здоров'я та фізичний і психологічний дискомфорт.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав подану ним апеляційну скаргу та апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо» - Шиліна В.Ата просив їх задовольнити, а у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 просив відмовити.

ОСОБА_3 та представник ОСОБА_6 підтримали подану апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просили її задовольнити, а у задоволенні апеляційних скарг представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо» - Шиліна В.А. просили відмовити.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч.2 ст.372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційних скарг, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що власником транспортного засобу «КIA MAGENTIS» д.н.з. НОМЕР_2 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 є ОСОБА_3

17 серпня 2018 року приблизно о 12 год. 15 хв. ОСОБА_1 керуючи автомобілем марки «Рено», д.н.з. НОМЕР_1 ., в м.Києві по вул. М. Малиновського, 1, при перестроюванні не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем марки «КІА», д.н.з. НОМЕР_2 , що призвело до пошкодження обох транспортних засобів. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 10.1 Правил дорожнього руху України.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 17 грудня 2018 року було закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП. (а.с.55, т.1).

Постановою Київського апеляційного суду від 15 березня 2019 року постанову Оболонського районного суду м. Києва від 17 грудня 2018 року щодо ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП - скасовано. Постановлено нову постанову, якою визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та закрито провадження у справі на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП. (а.с. 56-57, т.1).

На момент ДТП, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ПрАТ «СК «ВУСО».

Згідно з полісом ОСЦПВВНТЗ № АК/7661398 ОСОБА_1 , виданого ПрАТ «СК «ВУСО» на забезпечення ТЗ «Рено» д.н.з. НОМЕР_1 , дійсного на дату ДТП ліміт відповідальності страховика встановлено у розмірі 100 000, 00 грн.

21 серпня 2018 року позивач звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 17 серпня 2018 року та з заявою про страхове відшкодування, надав всі необхідні документи для прийняття страховою компанією рішення та виплати страхового відшкодування, що не заперечується сторонами у справі.(а.с.12-14, т.1)

Відповідно до копії акту огляду транспортного засобу від 21 серпня 2021 року, представник ПрАТ «СК «ВУСО», провів огляд автомобіля позивача, описавши і зафіксувавши його пошкодження. З таким актом під розпис було ознайомлено позивача. Останній з актом був згодний.

23 серпня 2018 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_7 на замовлення - ПрАТ «СК «ВУСО» було складено звіт про визначення вартості матеріального збитку автомобіля позивача, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача склала 23 845 грн 60 коп. Вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу заміняємих складових у розмірі 62% складає 18 768 грн 21 коп. (150-174, т.1).

Позивачу на розрахунковий рахунок було перераховано суму страхового відшкодування у розмірі 13 640 грн 18 коп., (сума вартості матеріального збитку 18 768 грн 21 коп. - вартість ПДВ 3 128 грн 03 коп - франшиза 2 000,00 грн), що не заперечується сторонами.

08 вересня 2018 року за замовленням позивача ФОП ОСОБА_8 було складено звіт №1321 про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди, завданої власнику КТЗ, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу «КIA MAGENTIS» д.н.з. НОМЕР_2 склала 35 733 грн 59 коп., а вартість матеріального збитку - 23 906 грн 43 коп.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Таке деліктне правовідношення виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За змістом ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (ст. ст. 9, 22 - 31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням т/з відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом Т/З з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Пунктами 1.6 та 8.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом МЮ України та Фонду державного майна України від 24.11.03 р. № 142/5/2 092, визначено, що відновлювальний ремонт передбачає здійснення комплексу операцій через заміну складових частин або відновлення справності/роботоздатності Т/З за формулою визначення вартості ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу Т/З.

Відповідно до ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

А так як деліктні відносини поєдналися із відносинами обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування став страховик завдавача шкоди - відповідач - юридична особа у справі. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому цим Законом. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Суд першої інстанції вірно взяв під час розгляду справи взяв до уваги шкоду, заподіяну внаслідок ДТП, а не вище вказаний звіт, оскільки визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, що повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, зареєстрованої у МЮ України 24.11.03 р. за № 1074/8395).

Пунктом 2.4 вищезазначеної Методики визначено, що вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ч. 1 ст. 990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП майну третьої особи.

Згідно ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом т/ з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно п. 36.1 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у здійсненні страхового відшкодування. Рішення про здійснення страхового відшкодування приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Згідно п.36.2 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у т. ч. шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Відповідно до п. 36.4 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», виплата страхового відшкодування здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна.

Відповідно до вимог ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Судом встановлено, що страховик визначив розмір страхового відшкодування у зв`язку з виниклою ДТП в сумі 13 640 грн 18 коп. і ліміт відповідальності ця сума не перевищила. Страховик виплатив страхове відшкодування позивачу у вказаній вище сумі, що підтверджується матеріалами справи, і позивач не заперечує її отримання.

Тобто, страхове відшкодування позивачу було виплачене страховиком і спір між ними з приводу суми був відсутній.

Відповідно до пунктів 34.2,34.3, 34.4 ст.34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти.

ПрАТ «СК «ВУСО» у встановлені Законом строки було проведено огляд пошкодженого транспортного засобу позивача з участю останнього, який підписав акт огляду транспортного засобу.

23.08.2018 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_9 на замовлення - ПрАТ «СК «ВУСО» було складено звіт про визначення вартості матеріального збитку автомобіля позивача.

Позивач звернувшись до ФОП ОСОБА_8 для оцінки вартості (розміру) майнової шкоди, завданої його транспортного засобу порушив п.34.4 ст.34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди лише у разі, якщо представник страховика не з`явився у визначений строк для огляду транспортного засобу. Крім того, під час огляду пошкодженого транспортного засобу експертом ФОП ОСОБА_8 був присутній лише позивач, даних про те, що про проведення вказаного огляду було повідомлено страхову ПрАТ «СК «ВУСО», винуватця ДТП, матеріали справи не містять. З електронних повідомленнь долучених у підтвердження повідомлення страхової ПрАТ «СК «ВУСО» про огляд пошкодженого автомобіля вбачається, що вказані повідомлення про огляд були надіслані після проведення огляду.

Запрошено на огляд, який відбудеться 28.09.2018 року, тоді як сам звіт вже був складений 08.09.2018 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неприйняття до уваги звіту про оцінку №1321 від 08.09.2018 року, як належний та допустимий доказ усправі.

Тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» недоплаченого страхового відшкодування в розмірі 8 266 грн 25 коп. є такими, що не підлягають задоволенню.

Позивач також просив стягнути з відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» матеріальних збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу у розмірі 41 694 грн 68 коп. (різниця між попередньою вартістю відновленого ремонту 63 601 грн 11 коп. та виплаченим страховим відшкодуванням у сумі 13 640 грн 18 коп і частиною страхового відшкодування, яке просив стягнути з ПрАТ «СК «ВУСО» у розмірі 8266 грн 25 грн).

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до підпункту 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Тобто, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до роз`яснень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

У постанові Верховного суду від 25 березня 2019 року №591/3152/16-ц, зазначено, що факт проведення відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля та проведення позивачем оплати за його проведення підтверджується актом виконаних робіт та квитанцією про сплату грошових коштів.

В постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №753/19288/14-ц, Верховний Суд зазначив, що «...у разі здійснення відновлювального ремонту пошкодженої речі розмір збитків визначається як реальна вартість матеріалів і робіт, затрачених на її відновлення, а у разі не проведення ремонту - як вартість матеріалів і робіт, необхідних для її відновлення у майбутньому. При цьому особою, яка має право на відшкодування збитків у разі проведення відновлювального ремонту, є саме та особа, шо понесла відповідні витрати».

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України).

Згідно частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесення позивачем витрат на здійснення фактичного відновлювального ремонту автомобіля КІА MAGENTIS», д.н.з. НОМЕР_2 , та їх розміру.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ліміт страхового відшкодування за шкоду, завдану майну, відповідно до страхового поліса № АК/7661398 ОСОБА_1 , виданого ПрАТ «СК «ВУСО» на забезпечення ТЗ «Рено» д.н.з. НОМЕР_1 , дійсного на дату ДТП встановлено у розмірі 100 000, 00 грн.

У разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 04 липня 2017 року у справі № 755/18006/15.

Враховуючи вищевикладене, винний водій, який уклав відповідний договір страхування і сплатив відповідні страхові платежі нестиме відповідальність у разі настання страхової події у випадку встановлення перевищення ліміту відповідальності відповідно до полісу.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача 41 694 грн 68 коп.

Апеляційний суд не погоджується з рішенням суду в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача моральної шкоди у розмірі 2 000 грн.

Позивач вказав, що моральна шкода полягала у тому, що внаслідок ДТП зазнав моральних переживань, які були викликані фактом отримання шоку від зіткнення транспортних засобів з вини ОСОБА_1 , неодноразових звернень до Оболонського районного суду м.Києва та Київського апеляційного суду з приводу встановлення вини ОСОБА_1 у скоєнні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, що призвело до погіршення його здоров`я та завдало фізичних страждань, що спричинило фізичний і психологічний дискомфорт. Вказані обставини, а також неможливість використання пошкодженого майна, витрачання часу на звернення до СТО, ПрАТ «СК «ВУСО», суб`єкта оціночної діяльності, порушили його звичайний життєвий ритм, що також спричинило психологічний дискомфорт.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п.3 Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Колегія суддів вважає, що оцінка моральної шкоди у розмірі 2 000 грн не відповідає принципу справедливості.

Не піддається сумніву те, що винними діями відповідача спричинено майну позивача матеріальну шкоду пошкодженням його автомобіля. Цей факт однозначно призвів до порушення життя позивача, завдав незручностей та позбавив можливості користуватись власним майном. Також витрачати свій час на усунення спричинених ушкоджень його майну.

Однозначно вказане призвело до спричинення позивачу моральної шкоди.

Крім цього, апеляційний суд звертає увагу, що до цього часу моральна шкода у розмірі 2 000 грн позивачу відповідачем не відшкодована.

Колегія суддів вважає за можливе стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

З вищевказаних підстав колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 щодо скасування рішення суду в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 2 000 грн з відповідача ОСОБА_1 .

Щодо вимог про відшкодування позивачем на користь відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» витрат на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн. суд виходить з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу адвокат Шилін В.А. подав договір про надання правової допомоги від 12.06.2020 року укладений між адвокатом Шиліним В.А. та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО», додаток №1 від 02.08.2021 року до договору про надання правової допомоги від 12.06.2020 року.

У пункті 1 додатку №1 від 02.08.2021 року до договору про надання правової допомоги від 12.06.2020 року адвокатом Шиліним В.А. та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» погоджено розмір фіксованого гонорару в сумі 8000,00 грн за надання правничої допомоги, представлення інтересів клієнта в Оболонському районному суді м.Києва у справі №756/3245/21.

Оплату гонорару за надання правничої допомоги не пізніше 30 днів після набрання законної сили рішеннямсуду першої інстанції (п.2 додатку №1 до договору).

Згідно вимог ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Частиною 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому суд зазначає про відсутність обов`язку присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування враховується критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У п. 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). У рішенні Європейського суду «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З урахуванням вищевикладеного, критеріїв співмірності, реальності витрат та розумності їхнього розміру, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з позивача ОСОБА_3 на користь ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000,00 грн.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду в частині стягнення моральної шкоди з відповідача ОСОБА_1 в розмірі 2 000 грн, постановивши в цій частині вимог нове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 5 000 грн.

Апеляційні скарги представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо» - Шиліна В.А.та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, як такі, що не знайшли підтвердження в судовому засіданні доказами відповідно до приписів статей 76-81 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 2 000 грн - скасувати.

Постановити в цій частині вимог нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 ( місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

В іншій частині вимог ОСОБА_3 рішення суду - залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо» - Шиліна Володимира Анатолійовича - залишити без задоволення.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 23 червня 2022 року.

Головуючий

Судді