Постанова

Іменем України

23 червня 2022 року

м. Київ

справа № 947/8255/20

провадження № 61-13711св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державна міграційна служба України Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області Київського районного відділу,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2020 року у складі судді Коваленко О. Б. та постанову Одеського апеляційного суду від 18 червня 2021 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області), Державної міграційної служби України Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Київського районного відділу (далі - ДМС України ГУ ДМС в Одеській області Київського РВ) про встановлення факту постійного проживання на території України.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та постійно мешкав з батьками в с. Серби Кодимського району Одеської області, де був зареєстрований. Після закінчення загальноосвітньої школи працював у м. Кодима Одеської області слюсарем. У подальшому він вирішив поїхати до м. Одеси для вступу у навчальний заклад, у зв`язку з чим планував змінити місце реєстрації. Так як переїхав до м. Одеси, він був знятий з реєстрації за попереднім місцем проживання, про що свідчить адресний лист вибуття від 12 вересня 1990 року. До навчального закладу він не вступив, але залишився проживати у м. Одесі, але з того моменту не мав місця реєстрації. Почав працювати електриком, брав приватні замовлення та не мав постійного офіційного місця роботи. Пізніше він познайомився з ОСОБА_2 , з якою 04 вересня 1993 року одружився. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась дочка ОСОБА_3 , яка також є громадянкою України.

Позивач вказував, що саме в даний період, після народження дитини, він загубив свій паспорт колишнього громадянина СРСР і до теперішнього дня не має документа, який посвідчує особу.

Позивач звернув увагу на те, що він безперервно знаходився на території України з дня народження та набув право на громадянство України, оскільки на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991року) постійно проживав на території України. За весь цей час у позивача не виникало необхідності перетинати кордон України, він не звертався до медичних закладів, не було нагоди здійснювати правочини, для яких необхідним є паспорт. Тому, коли він дізнався, що отримання документів можливо лише у судовому порядку, відкладав це «на потім».

Звернувшись в подальшому до Київського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області з заявою щодо видачі паспорту громадянина України, він отримав відповідь, що за цією заявою було проведено перевірку, якою встановлено його особу, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави.

Після цього позивач знову звернувся до Київського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області з заявою щодо видачі довідки про встановлення факту постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року, в чому йому відмовили, пояснивши це необхідністю його звернення до суду для встановлення факту постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2020 року встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України з 24 серпня 1991 року по теперішній час. Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позивачем факту його постійного проживанням на території України у вказаний період часу.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДМС України в Одеській області подало апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 18 червня 2021 року апеляційну скаргу ГУ ДМС України в Одеській області залишено без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2020 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

06 серпня 2021 року ГУ ДМС України в Одеській області звернулося до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 червня 2021 року.

В касаційній скарзі заявник просить суд скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення у справі, яким відмовити у задоволенні позовної заяви.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

17 січня 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 15 січня 1969 року, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Серби Кодимського району Одеської області.

Згідно з атестатом про середню освіту, виданим у червні 1986 року, ОСОБА_1 у 1986 році закінчив Сербівську середню школу Кодимського району Одеської області.

Згідно адресного листа вибуття від 12 вересня 1990 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - с. Серби Кодимського району Одеської області, прибув 22 січня 1990 року до м. Одеси з ціллю навчання на 3 роки. До виїзду працював в м. Кодима Одеської області слюсарем. Паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Кодимським РВВС 11 березня 1985 року.

Відповідно до повторного свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_3 від 21 серпня 2007 року, виданого виконавчим комітетом Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області, ОСОБА_1 04 вересня 1993 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 , яка змінила прізвище на « ОСОБА_2 ».

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим 11 вересня 2009 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_3

23 липня 2019 року позивачу начальником Київського РВ в м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області Романовською Д .Н. видано довідку про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженець с. Серби Кодимського району Одеської області, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 (без реєстрації), звертався до Київського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області з заявою щодо видачі паспорта. Зазначено, що проведеною за заявою перевіркою встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави.

Відповідно до листа ДМС України ГУ ДМС України в Одеській області Київського районного відділу ОСОБА_1 на його заяву щодо видачі довідки про встановлення факту постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року повідомлено, що вказана довідка видається органом реєстрації Одеської міської ради та рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту проживання на території України до 24 серпня 1991 року.

Вбачається, що в суді першої інстанції допитувалися свідки.

Так, свідок ОСОБА_6 пояснила, що позивач є її братом, в 1989 році прийшов з армії, після чого переїхав проживати до неї у м. Одеса. Позивач працював в Одесі електриком. ІНФОРМАЦІЯ_5 у неї народилася донька, саме у цей період позивач допомагав їй по господарству та матеріально підтримував. Позивач забрав її з пологового будинку, і саме 24 серпня 1991 року святкували День народження її доньки. Позивач ніколи не виїжджав за межі України.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що він познайомився з позивачем в 1990 році, вони товаришували. Позивач проживав вже на той час у м. Одесі. Вони часто спілкувались, ходили один до одного у гості, позивач працював електриком. Виїжджав тільки до своїх родичів в Одеську область.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Згідно з пунктом 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» № 2235-III громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця пожинання, мовних на інших ознак, які а момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 13 листопада 1991 року проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Для встановлення факту належності до громадянства України в розумінні статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви/позови про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті «а» цього пункту.

Відповідно до пункту 25 Порядку, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи та поданим доказам, які є достатніми, належними і допустимими, вважав доведеним факт постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Доводи касаційної скарги про те, що заявник не звертався із відповідною заявою до органів ГУ ДМС України в Одеській області про набуття чи встановлення належності до громадянства України, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Ураховуючи, що у цьому разі законом не визначено іншого, окрім судового, порядку встановлення факту постійного проживання позивача на території України, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , які визнанні доведеними.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій по суті вирішення позовної заяви. Судами першої та апеляційної інстанції правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, з урахуванням правових позицій Верховного Суду, а доводи касаційної скарги висновків оскаржуваних судових рішень не спростовують, на їх законність не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов