ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2022 року м. Чернівці

справа № 718/2095/21

провадження №22-ц/822/138/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н. К.

суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.

секретар Петранюк Ю.Т.

за участю: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , неповнолітньої ОСОБА_4 , законним представником якої є ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Кіцманської міської ради Чернівецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Скорейка В.В.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , неповнолітньої ОСОБА_4 , законним представником якої є ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Кіцманської міської ради Чернівецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовна заява обґрунтоване тим, що він є власником житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.08.2018 року.

Крім нього у належному йому будинку зареєстровані: донька ОСОБА_5 та онука ОСОБА_4 , які не проживають в житловому будинку більше десяти років. Наразі відповідачка разом з дочкою проживає без реєстрації в АДРЕСА_2 .

У добровільному порядку даний спір вирішити неможливо, а реєстрація відповідачів у належному йому будинку обмежує його права як власника, оскільки ОСОБА_1 не може оформити субсидію на комунальні послуги, які йому важко сплачувати у зв`язку з тим, що він ніде не працює та є інвалідом ІІІ групи.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що реєстрація відповідачів у спірному будинку перешкоджає позивачу вільно користуватися належним йому майном. Крім того, з наданих позивачем доказів неможливо встановити причини не проживання відповідачів у спірному житлі.

Суду не надано будь-яких доказів на підтвердження набуття ОСОБА_3 чи неповнолітньою ОСОБА_4 права власності чи права користування іншим жилим приміщенням.

Суд першої інстанції також зазначив про те, що задоволення позовних вимог не буде сприяти захисту прав та інтересів дитини та вважав, що право дитини на користування житлом, яке закріплене у Законі України «Про охорону дитинства», не буде дотримано при позбавленні її права користування спірним будинком.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників

На дане рішення ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції мотивує відмову у задоволенні позову в основному відносно неповнолітньої ОСОБА_4 , однак не залишає поза увагою те, що неповнолітня жодного дня не проживала у належному йому будинку, а з самого народження проживає разом з батьками по АДРЕСА_2 .

Посилання суду на те, що у відповідачів немає іншого житла, тому задоволення позову буде становити для них надмірний тягар є безпідставними, так як відповідачі не проживають в господарстві тривалий час і це для них не було тягарем.

Більше того, відповідачка навіть не надала суду відзиву на позовну заяву, в судове засідання не з`явилася, доказів про поважність не проживання в господарстві не надала, що свідчить про її байдужість щодо вирішення спору.

Відповідачка створила сім`ю і проживає з чоловіком за іншою адресою.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Обставини справи

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

З акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 1905 від 26 серпня 2021 року слідує, що ОСОБА_1 , 1959 року народження, зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 із своєю дружиною, яка проживає без реєстрації більше року. У даному господарстві зареєстрована його донька ОСОБА_3 , 1991 року народження, та онука ОСОБА_4 , 2011 року народження. Зі слів заявника та сусідів відповідачі в господарстві вже більше 10-ти років не проживають.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Кіцманської міської ради від 17 листопада 2021 року №353/11, недопустимо визнавати малолітню ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Втрата малолітньою ОСОБА_4 права на користування житловим приміщенням будинку, призведе до порушення прав та інтересів малолітньої дитини (а.с.31-33).

Інших доказів позивачем не надано.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).

У зазначеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) також сформовано висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах, пов`язаних із користуванням житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення, як і визнання такою, що втратила право користування житлом, буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

Вимога позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їхнє виселення.

Проте, таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідачів, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року, справа № 753/72/17.

На підтвердження своїх вимог щодо відсутності відповідачів за місцем реєстрації більше 10 років, позивач надав до суду акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 1905 від 26 серпня 2021 року, однак даний акт не може беззаперечно свідчити про не проживання відповідачів у спірному житловому будинку протягом тривалого часу та фактично може підтвердити даний факт лише на день його складання.

Інших доказів позивачем не надано.

У матеріалах справи відсутні докази наявності у ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_4 іншого житла придатного для проживання.

Є безпідставними посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачка не надала суду відзиву на позовну заяву, в судове засідання не з`явилася, доказів про поважність не проживання в господарстві не повідомила, що свідчить про її байдужість щодо вирішення спору.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 3 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Позивач звертаючись до суду з позовом не довів перед судом наявність у відповідачів іншого житла придатного для проживання, а також у разі неможливості самостійно надати відповідні докази, не заявляв відповідного клопотання про витребування доказів судом.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримався балансу між захистом права власності ОСОБА_1 та захистом прав Запаранюк Ю.В. та неповнолітньої ОСОБА_4 на користування будинком, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням з дотриманням норм матеріального права, оскільки задоволення такого позову призведе до порушення права ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_4 на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом першої інстанції також враховано, що право дитини на користування житлом, яке закріплене у Законі України «Про охорону дитинства», не буде дотримано при позбавленні її права користування спірним будинком.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Кіцманської міської ради від 17 листопада 2021 року №353/11, недопустимо визнавати малолітню ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Втрата малолітньою ОСОБА_4 права на користування житловим приміщенням будинку, призведе до порушення прав та інтересів малолітньої дитини (а.с.31-33).

Відповідно до статей 6, 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», статті 27 Конвенції про права дитини, держава та батьки сприяють створенню достатнього рівня життя дитини для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного та соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для нього.

У відповідності до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням на рівні з власником або наймачем.

Встановивши, що позивач не надав доказів наявності у малолітньої чи її батьків іншого житла придатного для проживання, суд першої інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що право дитини на користування житлом, яке закріплене в Законі України «Про охорону дитинства» не буде дотримано при позбавленні її права користування спірним будинком.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2021 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 ,залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 10 лютого 2022 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.Н. Лисак

І.М. Литвинюк