ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року

м. Харків

Справа № 623/2962/21

Провадження № 22-ц/ 818/1777/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Маміної О.В.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Публічне акціонерне товариство « Харківгаз»

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Мартопляса Владислава Володимировича, який діє в інтересах акціонерного товариства « Оператор газорозподільних систем «Харківгаз», на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області, ухвалене 07 жовтня 2021 року у складі судді Одарюка М.П.,

УСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила зобов`язати Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» Куп`янське відділення за свій рахунок здійснити встановлення індивідуального лічильнику на газопостачання для приготування їжі у належній їй квартирі АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .У будинку, в якому проживає позивачка, відповідачем встановлено загально будинковий лічильник, замість індивідуального лічильника, що є незаконним. Вона користується газом лише для приготування їжі, проте отримує рахунки від відповідача на значні суми. Зазначає, що розподілення загально спожитого газу на всіх мешканців є не справедливим та порушує її права, відповідно до ЗУ « Про захист прав споживача». В лютому 2021 вона звернулась до відповідача з заявою щодо встановлення в її квартирі індивідуального газового лічильника за рахунок коштів відповідача. Проте відповідач відмовив їй, зазначивши, що встановлення лічильників газу за рахунок його коштів в окремих квартирах будинку не передбачено, на будинок постановлено загально будинковий вузол обліку природного газу.Позивач вважає що така відмова суперечить вимогам Законів України «Про захист прав споживачів», «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області, від 07.10.2021 позов задоволено. Зобов`язано Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» Куп`янське відділення за свій рахунок здійснити встановлення у належній позивачу квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 індивідуальний лічильник на газопостачання для приготування їжі. Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач є споживачем природного газу та сплачує за послуги газопостачання за встановленими тарифами. Права та обов`язки споживачів чітко визначені Типовим договором постачання природного газу. Позивач приєднався до цього Типового договору розподілу природного газу тому, що отримував газ та проводив оплату газопостачання за встановленими Постановами НКРЕКП тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних. Таким чином, відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» зобов`язаний забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2023 року. Відмова відповідача встановити індивідуальний лічильник позивачу суперечить вимогам законодавства, порушує права позивачів. З урахуванням вимог статті 5 Закону № 1023-XII, статті 2 Закону № 1875-IV волевиявлення позивача на встановлення індивідуального лічильнику газу не може бути порушеним.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 , який діє в інтересах акціонерного товариства « Оператор газорозподільних систем «Харківгаз» звернувся з апеляційною скаргою. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не надав належної оцінки встановленим у справі обставинам та зробив висновки, що не відповідають закону. Установивши загальнобудинковий вузол обліку газу позивач повністю виконав вимоги Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Кодексу газорозподільних систем. Суд дійшов помилкового висновку про те, що на встановлення загальнобудинкового вузлу обліку газу необхідно отримання згоди окремого мешканця, та безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення пункту 4 Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2002 № 620, якими передбачено, що у разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти. Крім того, відповідно до роз» ясень Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, наданих листом « 01/31-11811 від 10.11.2016, у разі незгоди власника квартири ( будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти. Пільги щодо безоплатного встановлення приладів обліку природного газу для жодної категорії громадян діючим законодавством України та нормативними актами щодо надання населенню послуг з газопостачання не передбачені.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Посилається на необґрунтованість та незаконність викладених у скарзі доводів. Вважає, що суд ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Відповідно до положень ст.6 Закону України « Про забезпечення комерційного обліку природного газу» газорозподільна організація зобов`язана встановити саме квартирні прилади обліку в багатоквартирному будинку, а не загальнобудинковий прилад обліку як про це зазначає апелянт. Посилаючись на правові висновки постанови Великої палати Верховного суду від 07.11.2018 року, вказує на те, що відповідно до ст.. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території. Отже саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, покладення такого обов`язку на споживача є неправомірним.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією її паспорта ( а.с. 6-7) та є власником вищезазначеної квартири, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 03.02.2020 та копією витягу з державного реєстру про реєстрацію права власності від 03.02.2020 (а.с. 4-5).

ОСОБА_1 є споживачем з отримання природного газу за вказаною адресою.

Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» Куп`янське відділення здійснює свою діяльність відповідно до Статуту, основним видом діяльності Товариства, є зокрема, надання послуг з розподілу природного газу, нафтового газу та газу ( метану) вугільних рудовищ.

Відповідно до копії акту від 01.02.2012 відповідачем встановлено загальнобудинковий газовий лічильник в будинку АДРЕСА_3 ( а.с. 26-27).

Відповідно до листа Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» Куп`янське відділення від 02.03.2021, на звернення ОСОБА_1 про встановлення їй в квартирі індивідуального газового лічильника, зазначено, що згідно з планом розвитку газорозподільної системи ПАТ «Харківгаз» затвердженим НКРЕКП, у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_3 був встановлений загально будинковий вузол обліку природного газу, який введений в експлуатацію з 01.02.2017 року. Встановлення лічильників газу за рахунок кошті Товариства в окремих квартирах вказаного будинку не передбачено. У разі незгоди власника квартири розраховуватися за спожитий природний газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок він може встановити квартирний лічильник газу окремо на квартиру за власні кошти ( а.с.9).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 суд правильно керувався ст.ст. 526, 626, 629 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 21, 30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Постановами НКРЕКП «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу», що були затверджені за період з 2011 року по 31.05.2017, Додатками до них та обґрунтовано виходив з того, що до структури тарифу на послуги газопостачання було включено вартість витрат виконавця на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб.м. природного газу. Позивач своєчасно та в повному обсязі оплачував надані йому послуги з газопостачання, що не заперечувалось сторонами, тому відповідач за власний рахунок зобов`язаний встановити позивачу індивідуальний лічильник газу.

Доводи апелянта про те, що обсяги природного газу, спожитого мешканцями будинку АДРЕСА_3 , мають оплачуватися згідно з показаннями будинкового вузла обліку, а у разі незгоди власників квартир розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку вони можуть встановити лічильники газу окремо на свою квартиру за власні кошти вищезазначеного висновку суду не спростовують.

Зі змісту статті 6 Закону «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» № 3533-VI від 16.06.2011 (надалі Закон № 3533-VI) вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу.

Стаття 6 Закону № 3533-VI визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку.

За положеннями постанови НКРЕКП від 28 грудня 2011 року № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу.

Згідно з додатком № 1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб.м. природного газу, які становили 6,96 грн, а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25,20 грн.

Оскільки позивач сплачував за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, що не заперечувалось представником відповідача, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до частини першої статті 6 Закону № 3533-VI (в редакції закону, що діяла на час вирішення спору по суті) забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 1 січня 2021 року.

Відмова відповідача встановити індивідуальний лічильник позивачу суперечить вимогам законодавства, порушує права позивача.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

Державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується, зокрема, на принципах: створення та підтримання конкурентного середовища при виробленні та наданні житлово-комунальних послуг, забезпечення контролю у сфері діяльності природних монополій; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо (пункти 2, 4, 5 частини першої статті 2 статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV).

З урахуванням вимог статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII, статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» волевиявлення позивача на встановлення індивідуальних лічильників газу не може бути порушеним.

Задоволення вимог позивача відповідає зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечує раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивача з отримання послуги по газопостачанню; встановлення позивачу індивідуальних лічильників забезпечить оплату кожним з них саме того об`єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість.

Вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суд правильно керувався частиною першою статті 3 Закону № 3533-VI, згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним.

Посилання апелянта на невідповідність висновків суду положенням пункту 4 Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загально будинкового вузла обліку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2002 № 620, висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Суди при вирішенні цивільних справ повинні дотримуватись зазначених вище положень Конституції України та інших правових актів, за якими визначено юридичну силу нормативно-правових актів і згідно з частиною сьомою статті 10 ЦПК України у разі невідповідності правового акту правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акту вищої юридичної сили.

Оскільки Закон № 3533-VI має вищу юридичну силу, ніж постанова Кабінету Міністрів України від 16.05.2002 № 620 та рішення НКРЕКП, суд правильно застосував до спірних правовідносин положення цього закону, а не підзаконних нормативних актів.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11).

Вищезазначений правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17. У зазначеній постанові з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду зазначила: «Зі змісту статті 6 Закону № 3533-VI вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу.

Стаття 6 Закону № 3533-VI визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку.

Можливість різних тлумачень одних і тих самих положень законодавства головним чином спричинена неналежним станом національного законодавства з цього питання.

Відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з цього важливого питання, що призвело до його суперечливого тлумачення судами, порушує вимоги Конвенції щодо «якості закону»».

Посилання апелянта на роз`яснення, викладені у листі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 01/31-11811 від 10.11.2016, безпідставні тому, що цей лист не має ознак нормативно правового акту та не може бути застосований судом при вирішенні дійсного спору.

З огляду на вищевикладене судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає установленим принципам і завданням цивільного судочинства, а також вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення, судові витрати, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Мартопляса Владислава Володимировича, який в інтересах акціонерного товариства « Оператор газорозподільних систем «Харківгаз», залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 07 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 лютого 2022 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

О.В. Маміна