ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2559/22 Справа № 205/8559/20 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Лаченкової О.В,

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2020 року до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що за результатами розгляду цивільної справи №205/9441/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів у розмірі 131 717 грн. 69 коп. за не укладання основного договору купівлі-продажу нерухомого майна - 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , від 08.06.2012 року, винесено заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 серпня 2020 року, яким у позові відмовлено, оскільки попередній договір купівлі-продажу такої 1/2 частини квартири нотаріально не посвідчений, а отже є нікчемним. Відповідно до розписок від 08.06.2012 року, 02.10.2012 року та від 18.10.2013 року відповідач отримав від позивача грошові кошти у загальному розмірі 34 830 грн. У досудовому порядку вирішити питання із відповідачем про повернення позивачу грошових коштів не вбачається можливим, відповідач відмовляється повертати зазначені кошти. У зв`язку з вищевикладеним позивач змушена звернутись до суду та просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її, ОСОБА_3 , користь заборгованість за нікчемним договором попереднього договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , від 08.06.2012 року у розмірі 100953 грн. 76 коп., з яких: 34830 грн. основна сума боргу, 7908 грн. 33 коп. 3 % річних, 58215 грн. 43 коп. інфляційні втрати, та судові витрати по справі.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за нікчемним договором попереднього договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири від 08.06.2012 року, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі - 100 953 грн. 76 коп., з яких: 34 830 грн. основна сума боргу, 7 908 грн. 33 коп. 3 % річних, 58 215 грн. 43 коп. інфляційні втрати за період з 18 жовтня 2013 року по 29 жовтня 2020 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року, ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року по справі №205/8559/2020 задовольнити, рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року по справі №205/8559/2020 скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року від учасників справи до апеляційного суду не надходили.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 08 червня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у простій письмовій формі укладено попередній договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири (далі Договір), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).

Відповідно до умов зазначеного Договору, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 домовились про те, що не пізніше 28 вересня 2012 року між ними буде укладено основний договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 20 000 грн.

Пунктом 2.2.2. Договору встановлено, що ОСОБА_1 на підставі п.п.2.2.1. зобов`язується погасити ОСОБА_2 існуючу заборгованість на утримання квартири на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31.08.2009 року, а також заборгованість по аліментам, відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.05.2007 року не пізніше 27 червня 2012 року.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем було передано відповідачу 10 000 грн., 4 830 грн. та 20 000 грн., відповідно до розписок від 08.06.2012 року, 02.10.2012 року та 18.10.2013 року (а.с. 14, 15, 16).

Будь-яких доказів, які б спростовували обставину передачі грошових коштів, зафіксованих у вказаних розписках, відповідач суду не надав.

Матеріалами справи також підтверджено, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за нездійснення договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , було відмовлено, оскільки попередній договір не був нотаріально посвідченим та не створював правових наслідків, а отже є нікчемним (а.с. 11-13).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між сторонами виник спір який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки відповідач, отримавши грошові кошти на виконання нікчемного правочину, продовжує ними користуватись, та не повертає їх позивачу.

Згідно із частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі (частина перша статті 635 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

З огляду на відсутність доказів, підтверджуючих нотаріальне посвідчення попереднього договору, укладеного між сторонами 08 червня 2012 року, зазначений правочин є нікчемним, оскільки його недійсність прямо встановлена вимогами ч.1 статті 220 ЦК України, а тому не створює жодних юридичних наслідків.

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень абзацу 12 частини другої статті 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Суд першої інстанції правильно кваліфікував відносини, що виникли між сторонами, застосувавши норми статті 1212 ЦК України, оскільки при зверненні до суду із зазначеним позовом позивач в обґрунтування своїх вимог посилалася як на настання наслідків недійсності правочину, так і на необхідності повернення їй грошових коштів, отриманих відповідачем без належних на це правових підстав.

Згідно зі статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Вказані положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов у частині стягнення безпідставно отриманих грошових коштів підлягає задоволенню, а вказана сума підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, оскільки кошти в сумі 34 830,0 грн. були отримані відповідачем від позивача без належної правової підстави, в даному випадку на виконання умов нікчемного договору.

Аналогічних правових висновків про застосування частини першої статті 1212 ЦК України до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року по справі №629/4628/16-ц (провадження № 14-77 цс 18).

Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правових висновків, що викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду 10 квітня 2018 року по справі №910/10156/17, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховують 3 % річних (а отже, і інфляційні втрати, які не були заявлені в цій конкретній справі) від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача 3 % річних та інфляційних втрат.

Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у цивільній справі № 127/15672/16, відповідно до якої невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Позивачем у даній справі заявлено вимогу про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних за період з 08 червня 2012 року по 29 жовтня 2020 року. З позовною заявою до суду позивач звернулася 04 листопада 2020 року.

Отже, застосовуючи строк позовної давності у даній справі, колегія суддів приходить до висновку, що позивач пропустив строк позовної давності за вимогами за період з 28.02.2012р. по 04.11.2017р. (дата, що передувала трирічному строку перед датою звернення до суду з позовною заявою). Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача інфляційні витрати та три проценти річних, що нараховані на суму безпідставно набутих коштів за нікчемним договором, а саме 34830,0грн., за останні три роки, які передували даті подачі такого позову, по дату визначену позивачем, тобто з 29.10.2017р. по 29.10.2020р. Нарахована сума інфляційних та трьох процентів річних буде складати 9955,89 гривень, з яких: 6817,83 гривень - інфляційні витрати, 3138,06 гривень - 3% річних.

Саме таку суму інфляційних витрат та 3 % річних, що нарахована на суму безпідставно набутих коштів за нікчемним договором, суд вважає законною та обґрунтованою, тому у цій частині рішення слід змінити зменшивши розмір інфляційних витрат та 3% річних з-підстав пропущення строку позовної давності.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід змінити в частині розміру стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 зменшивши розмір інфляційних витрат та 3 % річних.

Доводи апеляційної скарги, що спір між тими ж сторонами і про той же предмет спору вирішено судом у цивільній справі №205/9441/19, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки предметом позову в справі №205/9441/19 було стягнення грошових коштів внаслідок не укладання основного договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири, а предметом даного позову є стягнення безпідставно отриманих грошових коштів за нікчемним договором.

Доводи апеляційної скарги, що правовідносини, що склалися між сторонами регулюються Главою 71 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки кошти в сумі 34 830,0 грн. були отримані відповідачем від позивача в даному випадку на виконання умов нікчемного договору та не є позикою, а тому, зазначені відповідачем норми статей 1046, 1047, 1049 ЦК України не підлягають застосуванню.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що Ленінський районний суд м.Дніпропетровська при ухваленні рішення 08 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів не в повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи та в його основу поклав висновки, які не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим при його ухваленні неправильно було застосовано норми матеріально та процесуального права, тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційних витрат та 3 % річних змінити, зменшивши розмір 3% річних з 7908,33 гривень до 3138,06 гривень та зменшивши розмір інфляційних витрат з 58215,43 гривень до 6817,83 гривень.

Зважаючи на те, що позовні вимоги колегія суддів задовольняє частково, в загальній сумі 44785,89 гривень, то з відповідача у відповідності до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 402,81 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційних витрат та 3 % річних змінити, зменшивши розмір стягнутих 3% річних з 7908,33 гривень до 3138,06 гривень та зменшивши розмір стягнутих інфляційних витрат з 58215,43 гривень до 6817,83 гривень.

В решті рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 402,81 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова