Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.06.2022 Справа №607/4853/22

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Сливки Л.М.

за участі секретаря судового засідання Бублінської О.Ю.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі суду у місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Притула Оксана Богданівна до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно відповідно до постанови державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Притула Оксана Богданівна пред`явила до суду позов до відповідача ОСОБА_2 , у якому просить визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з прибудовою, загальною площею 53,7 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., з відповідною частиною надвірних будівель: літня кухня з прибудовою під літ. «Б», хлів під літ. «В», господарська будівля під літ. «Г», господарська будівля з підвалом під літ. «Д», криниця під літ. «К» та метл.- дерев`яна огорожа «1-3», що по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 05 травня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено Договір позики грошових коштів в сумі 92800 гривень. На момент укладання вказаного договору, ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням суду. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 19 листопада 2015 року стягнуто солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики від 05 травня 2008 року в розмірі 101 159,63 гривень солідарно. 18 грудня 2015 року за виконавчим листом № 607/118/15-ц від 10 грудня 2015 року, держаним виконавцем Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області було відкрито виконавче провадження №49672765. У добровільному порядку ОСОБА_2 не виконав свого зобов`язання зі сплати заборгованості за Договором позики. В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем було виявлено нерухоме майно боржника, а саме 1/2 частку житлового будинку з прибудовою загальною площею 53,7 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., з відповідною частиною надвірних будівель: літня кухня з прибудовою під літ. «Б», хлів під літ. «В», господарська будівля під літ. «Г», господарська будівля з підвалом під літ. «Д», криниця під літ. «К» та метл. - дерев`яна огорожа «1-3», що по АДРЕСА_1 . Вказане майно було описано та арештовано державним виконавцем, проведено його оцінку та передане на реалізацію, однак дане майно не було реалізоване. Так, 30 липня 2019 року головним державним виконавцем Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Бойком Дмитром Олександровичем винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, згідно якої постановлено передати у власність стягувачу ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 607/118/15-ц від 10.12.2015, наступне майно: 1/2 частку житлового будинку з прибудовою заг.пл. - 53,7 кв.м., житл. - 30,1 кв.м., з відповідною частиною надвірних будівель: літня кухня з прибудовою під літ. «Б», хлів під літ. «В», господарська будівля під літ. «Г», господарська будівля з підвалом під літ. «Д», криниця під літ. «К» та метл. - дерев`яна огорожа «1-3», що по АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_2 . А також було складено Акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу. Із цих підстав та з метою оформлення права власності на вказане майно, стягувач - ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Кравець Тетяни Володимирівни. Постановою від 05.02.2020 р. нотаріус відмовила у видачі свідоцтва на 1/2 частку житлового будинку за номером АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не здійснив державну реєстрацію права власності на вказане вище майно, і таким чином в нього не виникло право власності. Відтак, представник позивачки вважає, що станом на дату звернення із цим позовом, право позивача на нерухоме майно, передане їй в рахунок погашення боргу, залишається порушеним, і підлягає захисту у судовому порядку шляхом визнання права власності на нерухоме майно. За вказаних обставин просила позов задовольнити.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 квітня 2022 року провадження у зазначеній справі було відкрито, та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Позивачка ОСОБА_1 у підготовче судове засідання не з`явилася, однак, її представник адвокат Притула О.Б. подала до суду заяву від 02 червня 2022 року про розгляд справи за її відсутності, вказала, що заявлені вимоги підтримує та просила задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у підготовче судове засідання не з`явився, подавши до суду заяву від 02 червня 2022 року про розгляд справи за його відсутності, вказав, що позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує щодо задоволення позову ОСОБА_1 .

Судом установлено:

05 травня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_3 прийняла грошові кошти в сумі 92800 гривень, які зобов`язалася повернути до 31 грудня 2011 року.

Згідно п. 2 вказаного Договору позики, грошові кошти, що передаються Позичальник має намір витратити на придбання житла (житлового будинку, квартири).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 квітня 2015 року, ухваленим у цивільній справі №607/4439/14-ц задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку з прибудовою, загальною площею 53,7 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., з відповідною частиною надвірних будівель: літня кухня з прибудовою під літ. «Б», хлів під літ. «В», господарська будівля під літ. «Г», господарська будівля з підвалом під літ. «Д»,, криниця під літ. «К» та метл.- дерев`яна огорожа «1-3», що по АДРЕСА_1 ; задоволено частково зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання спільним зобов`язанням борг за договором позики від 05 травня 2008 року та поділ майна подружжя задовольнити частково та визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку житлового будинку з прибудовою, загальною площею 53,7 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., з відповідною частиною надвірних будівель: літня кухня з прибудовою під літ. «Б», хлів під літ. «В», господарська будівля під літ. «Г», господарська будівля з підвалом під літ. «Д», криниця під літ. «К» та метл.-дерев`яна огорожа «1-3», що по АДРЕСА_1 .

У cічні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

24 березня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 серпня 2015 року, ухваленим у цивільній справі №607/118/15-ц позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 101 159,63 гривень заборгованості за договором позики від 05 травня 2008 року, яка складається із 92800 гривень суми позики та 8359,63 гривень - 3% річних від простроченої суми. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 19 листопада 2015 року скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18 серпня 2015 року в частині часткового задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1011,60 гривень судового збору та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено та стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики від 05 травня 2008 року в сумі 101159,63 гривень (92800 гривень сума позики, 8359,63гривень 3% річних); стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в рівних частках по 505,80 гривень з кожного.

На виконання зазначеного рішення суду, 10 грудня 2015 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано виконавчий лист №607/118/15-ц про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики від 05 травня 2008 року в сумі 101159,63 гривень (92800 гривень сума позики, 8359,63гривень 3% річних); стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в рівних частках по 505,80 гривень з кожного.

Вказаний виконавчий лист був пред`явлений до виконання до Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області.

18 грудня 2015 року заступником начальника відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції Кривик О.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №49672765 з примусового виконання виконавчого листа №607/118/15-ц, виданого 10 грудня 2015 року.

Згідно викладених у позові обставин, якими позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги, у добровільному порядку ОСОБА_2 не виконав свого зобов`язання зі сплати заборгованості за Договором позики. В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем було виявлено нерухоме майно боржника, а саме 1/2 частку житлового будинку з прибудовою загальною площею 53,7 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., з відповідною частиною надвірних будівель: літня кухня з прибудовою під літ. «Б», хлів під літ. «В», господарська будівля під літ. «Г», господарська будівля з підвалом під літ. «Д», криниця під літ. «К» та метл. - дерев`яна огорожа «1-3», що по АДРЕСА_1 . Вказане майно було описано та арештовано державним виконавцем, проведено його оцінку та передане на реалізацію, однак дане майно не було реалізоване.

Зазначені обставини не заперечувалися відповідачем.

30 липня 2019 року головним державним виконавцем Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Бойком Дмитром Олександровичем у виконавчому провадженні ВП №49672765 з примусового виконання виконавчого листа №607/118/15-ц винесено Акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, яким передано у власність стягувачу ОСОБА_1 нерухоме майно: 1/2 частку житлового будинку з прибудовою, загальною площею 53,7 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., з відповідною частиною надвірних будівель: літня кухня з прибудовою під літ. «Б», хлів під літ. «В», господарська будівля під літ. «Г», господарська будівля з підвалом під літ. «Д», криниця під літ. «К» та метл.-дерев`яна огорожа «1-3», що по АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_2 , на загальну суму 70668,50 гривень.

У вказаному Акті про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу зазначено, що майно, а саме: 1/2 частку житлового будинку з прибудовою, загальною площею 53,7 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., з відповідною частиною надвірних будівель: літня кухня з прибудовою під літ. «Б», хлів під літ. «В», господарська будівля під літ. «Г», господарська будівля з підвалом під літ. «Д», криниця під літ. «К» та метл.-дерев`яна огорожа «1-3», що по АДРЕСА_1 не реалізована на трьох електронних торгах, стягувач виявив бажання у своїй заяві від 24 липня 2019 року залишити нереалізоване майно за собою в рахунок погашення боргу.

30 липня 2019 року державним Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Бойком Дмитром Олександровичем винесено постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, згідно якої в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №607/118/15-ц виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 10 грудня 2015 року стягувачу ОСОБА_1 передано наступне майно: 1/2 частку житлового будинку з прибудовою, загальною площею 53,7 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., з відповідною частиною надвірних будівель: літня кухня з прибудовою під літ. «Б», хлів під літ. «В», господарська будівля під літ. «Г», господарська будівля з підвалом під літ. «Д», криниця під літ. «К» та метл.-дерев`яна огорожа «1-3», що по АДРЕСА_1 .

З метою оформлення права власності на вказане нерухоме майно, позивачка звернулася до нотаріуса про видачу їй свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону), якщо прилюдні торги (аукціон) не відбулися.

Постановою приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Кравець Т.В. №14/02-31 від 09 лютого 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону), якщо прилюдні торги (аукціон) не відбулися на 1/2 частку житлового будинку за номером АДРЕСА_1 .

Причиною відмови для видачі свідоцтва у вказаній постанові нотаріуса зазначено, що ОСОБА_2 не здійснив державну реєстрацію права власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України), так і інші юридичні факти (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

З огляду на приписи статей 32, 52 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною.

В постанові Верховного Суду України від 24.10.2012 (справа № 6-116цс12), Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України зазначила, що правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Тому відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу й така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України.

Разом з тим Закон України «Про виконавче провадження» допускає, що реалізація арештованого майна на прилюдних торгах може не відбутися.

Відповідно до частин 6-9 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» у разі нереалізації майна на третьому електронному аукціоні виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. За відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання.

У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові.

Майно передається стягувачу за ціною третього електронного аукціону або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

З огляду на зазначене, передбачена статтею 61 Закону України «Про виконавче провадження» процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, що є законними підставами виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України).

Згідно з пунктами 2, 3 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, на підтвердження права на спадщину, права власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, повноважень виконавця заповіту, про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, а також посвідчення фактів, що фізична особа є живою, про перебування її у певному місці, про прийняття на зберігання документів, про передачу заяви видаються відповідні свідоцтва.

Однак, на звернення позивачки, постановою приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Кравець Т.В. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону), якщо прилюдні торги (аукціон) не відбулися на 1/2 частку житлового будинку за номером АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_2 не здійснив державну реєстрацію права власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відтак, незважаючи на винесення державним виконавцем постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 30 липня 2019 року, позивачка не змогла реалізувати своє право на оформлення права власності на майно, зазначене у постанові державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 30 липня 2019 року.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, із змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.

Суб`єктом вимог про визнання права власності може бути будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України, є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 334/16879/15-ц.

Системний аналіз наведених положень свідчить про те, що набуття права власності на певні об`єкти передбачає наявність юридичного складу, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Виходячи зі змісту частини 1 статті 27 Закону України № 1952 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», документами, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно, зокрема, є: укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дублікат; свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; свідоцтво про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; видане нотаріусом свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікати; свідоцтво про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дублікат; свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дублікат; рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку або державного акт на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; ухвала суду про затвердження (визнання) мирової угоди; заповіт, яким установлено сервітут на нерухоме майно; рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; договір, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; акти приймання-передачі нерухомого майна неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; інші документи, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Так, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 квітня 2015 року, ухваленим у цивільній справі №607/4439/14-ц задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку з прибудовою, загальною площею 53,7 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., з відповідною частиною надвірних будівель: літня кухня з прибудовою під літ. «Б», хлів під літ. «В», господарська будівля під літ. «Г», господарська будівля з підвалом під літ. «Д»,, криниця під літ. «К» та метл.- дерев`яна огорожа «1-3», що по АДРЕСА_1 .

Згідно постанови Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17 реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави.

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 року у справі № 680/214/16 та від 7.04.2020 у справі № 916/2791/13 зроблено правовий висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.

Судом установлено, що у добровільному порядку відповідач ОСОБА_2 не виконав свої зобов`язання перед позивачкою, згідно рішення Апеляційного суду Тернопільської області.

Підсумовуючи наведене, зважаючи на те, що на майно, зазначене у постанові державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 30 липня 2019 року, а саме - 1/2 частку житлового будинку з прибудовою, загальною площею 53,7 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться по АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_2 набув право власності на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 квітня 2015 року, ухваленого у цивільній справі №607/4439/14-ц, беручи до уваги визнання позову відповідачем, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, та оскільки позивачка позбавлена в інший спосіб захистити своє порушене право, суд доходить висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задовольненню.

Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 12, 141, 142, 223, 258, 259, 264, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Притула Оксана Богданівна до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно відповідно до постанови державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з прибудовою, загальною площею 53,7 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., з відповідною частиною надвірних будівель: літня кухня з прибудовою під літ. «Б», хлів під літ. «В», господарська будівля під літ. «Г», господарська будівля з підвалом під літ. «Д», криниця під літ. «К» та метл. дерев`яна огорожа «1-3», що знаходиться по АДРЕСА_1 , як на передане стягувачу майно, в рахунок погашення боргу.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 992,40 гривень судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду.

Дата складення повного тексту рішення суду 13 червня 2022 року.

Реквізити учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , зареєстрована адреса місця проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрована адреса місця проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Головуючий суддяЛ. М. Сливка