пр. № 2/336/2180/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

08 червня 2022 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Савеленко О.А., за участю секретаря судового засідання Брагіної Н.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, в залі Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені Академіки О.Г. Івченка (ДП «Івченко-Прогрес») про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий виклад доводів пред`явленого позову.

ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Державного підприємства Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені Академіка О.Г. Івченка (ДП «Івченко-Прогрес») про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що він працює на посаді токаря цеху у ДП «Івченко-Прогрес». В грудні 2021 року його права були порушені відповідачем, оскільки ним пред`явлені вимоги до позивача про надання останнім інформації щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-2019, спричиненої коронавірусом SAPS-CoV-2.

Зазначив, що спочатку відповідач його повідомив про обов`язкове профілактичне щеплення проти хвороби COVID-2019, а 15.12.2021 йому був вручений наказ про відсторонення від роботи за № 327-к/тр з 20.12.2021 з підстав відсутності щеплення від зазначеної хвороби.

Вважає такої дії відповідача незаконними, оскільки в його трудовому контракті та в посадовій інструкції зобов`язання про здійснення такого щеплення немає.

В результаті видання відповідачем оспорюваного наказу, був позбавлений права на працю.

У зв`язку з прийняттям наказу від 15.12.2021 № 327-к/тр про відсторонення від роботи, заробітна плата йому не виплачувалась, тому вважає необхідним стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення.

Через відсторонення від роботи, було порушено його нормальні життєві зв`язки, він був позбавлений можливості реалізувати свої нормальні життєві функції.З моменту отримання наказу про відсторонення від роботи у нього погіршився сон, був постійно знижений настрій, млявість та підвищена дратівливість, тобто порушився нормальний уклад його життя.

Посилався на те, що у зв`язку з незадовільним станом здоров`я позбавлений можливості повноцінно працювати та продовжувати звичний спосіб життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, порушена душевна рівновага, виражена у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху на фоні сильних психологічних відчуттів.

Оскільки на думку позивача такі дії Державного підприємства Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені Академіки О.Г. Івченка (ДП «Івченко-Прогрес») є неправомірними, просив визнати незаконним і скасувати наказ відповідача про відсторонення від роботи та поновити його на роботі. Стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

2. Інформація про рух цивільної справи. Ставлення учасників судового процесу до пред`явленого позову.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху.

18.01.2022 від позивача надійшла заява про усунення недоліків, зазначених у ухвалі Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.01.2022 з уточненою позовною заявою.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2022 року було відкрито провадження у цивільній справі та призначено цивільну справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

22.03.2022 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому останній просив в задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування відзиву вказав, що 17.11.2021 позивача ОСОБА_1 , який працює токарем цеху 5.66.02.02 у ДП «Івченко - Прогрес», було ознайомлено під підпис з Додатком № 1 до наказу ДП «Івченко - Прогрес» № 1157 від 12.11.2021 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-2019 з 09.12.2021 для працівників ДП «Івченко - Прогрес», відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 із змінами та доповненнями, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 №2393 та про наслідки відмови або ухилення від вакцинації у вигляді відсторонення від роботи без збереження заробітної плати до усунення обставин, що його зумовили.

Актом від 30.11.2021 № 4 зафіксовано відмову позивача надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-2019 або медичний висновок про абсолютне протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-2019. У позивача був додатковий час після 30.11.2021 до моменту фактичного відсторонення 20.12.2021 надати вказані документи, але станом на 20.12.2021 жодного документу, що підтверджує проведення йому профілактичного щеплення проти COVID-2019 або довідки про тимчасові або постійні протипоказання щодо такої вакцинації за формою № 028-1 /о, позивачем надано не було.

Наказом директора ДП «Івченко - Прогрес» від 15.12.2021 № 327-к/тр позивача ОСОБА_1 з 20.12.2021 відсторонено від роботи як працівника, що відмовляється або ухиляється від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-2019 без

збереження заробітної плати на час відсутності такого щеплення. 3 вказаним наказом позивач був ознайомлений під підпис у день його видання.

Тож позивача було заздалегідь повідомлено про обов`язок проведення вакцинації. Зазначають, що на момент винесення оспорюваного наказу 15.12.2021 та по теперішній час нормативні акти, на підставі яких позивача відсторонено від роботи, нечинними не визнані та не скасовані.

Посилаючись на п. 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-2019, спричиненою короновірусом SAPS-CoV-2» зазначає, що на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено забезпечення: контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щепленъ проти COVID-2019 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щепленъ яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-2019, яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляютъея від проведення таких щеплень.

Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього. За таких обставин рішення відповідача про відсторонення від роботи ОСОБА_1 ґрунтується на нормах чинного законодавства, є законним та не може бути скасоване.

Крім того, COVID-сертифікат та інформація про щеплення не підпадають під категорію медичної таємниці. Виплата середнього заробітку за час незаконного відсторонення є похідною вимогою. Оскільки наказ від 15.12.2021 є законним та таким, що не підлягає скасуванню, вимога про стягнення невиплаченої заробітної плати за період відсторонення задоволенню не підлягає. До позовної заяви не додано розрахунку середнього заробітку, який підлягає стягненню, до відповідача не надходили запити щодо отримання необхідних документів.

З приводу стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу пояснив, що розмір заявлених до стягнення витрат є неспівмірним із складністю справи, виконаними адвокатом робіт, витраченого часу. Детальний опис робіт відсутній. Тому проти стягнення витрат на правничу допомогу відповідач заперечив. Відповідачем зазначено, що у зв`язку з тим, що відсторонення позивача ґрунтується на нормах закону, є законним та таким, що не порушує його законних прав, підстави для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди відсутні. Позивачем не обґрунтовано розмір моральної шкоди та не підтверджено висновками відповідних фахівців погіршення стану його здоров`я.

Враховуючи викладені обставини, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

08.06.2022 сторони у судове засідання не з`явилися, позивач подав заяву про розгляд справи без його участі, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві.

3. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

На підставі наказу від 12.11.2021 № 1157 ДП «Івченко-Прогрес» «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» (а.с.65-66) 17 листопада 2021 року позивач був ознайомлений з повідомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, про правові наслідки відсторонення від роботи, а також про необхідність надання документу, що підтверджує повний курс вакцинації або одну дозу вакцинації, або міжнародного, внутрішнього сертифікату або іноземного сертифікату, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 або довідку про тимчасові або постійні протипоказання у строк до 01.12.2021 (а.с.67), про що свідчить його особистий підпис у списку ознайомлення працівників цеху 01.05.66 (механічна бригада) (а.с.54-55).

Згідно з актом № 4 від 30.11.2021 про відмову проведення та надання документу обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, ОСОБА_1 було запропоновано надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або медичний висновок про абсолютні протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 на підставі наказу ДП «Івченко-Прогрес» від 12.11.2021 № 1157. ОСОБА_1 відмовився. Він був поінформований про правові наслідки відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти COVID-19 та відсторонення від роботи без збереження заробітної плати. Крім того, позивач був поінформований, що період відсторонення від роботи без збереження заробітної плати не увійде до страхового стажу для призначення пенсії та оплати тимчасової непрацездатності, адже за цей час роботодавець не сплачуватиме за нього страховий внесок, та до стажу, що дає право на щорічну відпустку. Строк відсторонення до надання відповідних документів (а.с.56).

У зв`язку з тим, що позивач не надав жодного із зазначених вище документів, ДП «Івченко-Прогрес» видав наказ від 15.12.2021 № 327-к/тр про відсторонення ОСОБА_1 з 20 грудня 2021 року від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати (а.с 10).

Наказом ДП «Івченко-Прогрес» № 54-к/тр від 01.03.2021 «Про зупинення дії наказів про відсторонення від роботи» у зв`язку із набранням чинності наказу МОЗ від 25.02.2022 № 380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153» дія наказів, у тому числі й № 327-к/тр від 15.12.2021 зупинена до завершення воєнного стану в Україні (а.с.86).

Згідно з наказом ДП «Запорізьке МКБ «Прогрес» імені Академіка О.Г. Івченка» № 1350 від 30.11.2015 з 01.02.2016 для працівників підприємства встановлено режим роботи з чотирьох денним робочим тижнем (крім окремих робочих місць з повним виробничим навантаженням та чергових служб, що працюють за графіком змінності) з двома вихідними днями (субота, неділя) та з єдиним неробочим по підприємству днем тижня (п`ятниця) (а.с.69-71).

4. Норми права, якими керується суд при вирішенні спору.

Відповідно до ч.1ст.46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно з ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У Преамбулі наказу МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 за № 1306/36928 (зі змінами, внесеними наказом МОЗ України № 2393 від 01.11.2021, який офіційно опублікований 09.11.2021 і набрав чинності 09.12.2021, та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 08.11.2021 за №1452/37074) визначено, що цей наказ прийнято з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики.

У преамбулі Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, який затверджений цим же наказом зазначено, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники відповідних підприємств, установ та організацій, зокрема, відповідно до пунктів 4, 6 цього Переліку підлягають працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

Згідно з п. 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - перелік);

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу;

відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Згідно з п.1 ч.3 ст.2, ч.4 ст.10 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є верховенство права. Цей принцип полягає в тому, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч.1ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно з ч.2ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до частини четвертоїст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19) зазначено, що «відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили».

5. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору.

ДП «Івченко-Прогрес» входить до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою КМ України від 04.03.2015 року № 83.

Ця обставина свідчить про те, що усі працівники, які працюють в ДП «Івченко-Прогрес», у тому числі ОСОБА_1 , є такими, що підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженому наказом Міністерства охорони здоров`я України №2153 від 4 жовтня 2021 року.

Наказом директора підприємства від 12.11.2021 № 1157 ДП «Івченко-Прогрес» «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» (а.с.65) 17 листопада 2021 року було доведено до відома позивача вимоги чинного законодавства, правові наслідки відсторонення від роботи, а також про необхідність надання ним до 01 грудня 2021 року керівникам структурних підрозділів документ, що підтверджує факт проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 або документа щодо наявності протипоказання до щеплення проти COVID-19.

Ознайомлення ОСОБА_1 17.11.2021 року зі змістом вказаного наказу підтверджується самим позивачем.

15.12.2021 за № 327-к/тр ДП «Івченко-Прогрес» видав наказ про відсторонення ОСОБА_1 з 20.12.2021 від роботи без збереження заробітної плати до дати надання ним відповідних документів (а.с 10).

Всупереч ч.1ст.81 ЦПК України позивач не подав докази на підтвердження того, що станом на момент винесення оскаржуваного наказу і на день відсторонення він мав протипоказання до вакцинації проти COVID-19, або мав інший документ, що підтверджує факт проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 або документ про одужання особи від COVID-19 із підтвердженням можливості відтермінування профілактичних щеплень проти COVID-19.

Аналіз наведених обставин свідчить про те, що відсторонення позивача від роботи ґрунтується на ч.1ст.46 КЗпП України та ч.2ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Відсторонення ОСОБА_1 від роботи у зв`язку з ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, а також невиплата йому заробітної плати є втручанням у право позивача на повагу до приватного життя та в його право на працю. Проте, такі втручання ґрунтуються на законі і є припустимими.

Для визначення законності таких втручань Європейський суд вказує на те, що аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті, тобто встановити, чи є втручання виправданим відповідно до закону і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони виправданими в демократичному суспільстві .

Досліджуючи питання наявності закону, Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08.04.2021 рішенні у справі "Вавржичка та інші проти Чеської Республіки" (заява № 47621/13) зазначає: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням)».

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Крім того, в зазначеному рішенні ЄСПЛ вказано: «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8.

Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

У контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З цих підстав ЄСПЛ визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Як убачається зі змісту статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав, зокрема і право на працю, із зазначенням строку дії цих обмежень.

Однак, у цьому випадку обов`язкова вакцинація для позивача ОСОБА_1 , з подальшим його відстороненням у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19 або абсолютних протипоказань для такої вакцинації, тимчасово обмежила його право на працю з огляду на суспільні інтереси.

Крім того, згідно зі статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, яке включає в себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Вільний вибір та вільну згоду громадянина на працю можна визначити як свободу від примусу до праці, можливість самому розпоряджатись своїми здібностями до праці та самостійно приймати рішення відмовитись від певної роботи у разі, якщо умови роботи його не влаштовують. Законодавством України не встановлено обов`язок роботодавця чи держави забезпечити громадянина роботою з такими умовами, які він вимагає.

Згідно зі ч. 2ст. 2 КЗпП України, працівники мають право на здорові і безпечні умови праці. За змістомст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, крім випадків укладення між працівником та власником або уповноваженим ним органом трудового договору про дистанційну роботу.

Зважаючи на це, завданням держави та роботодавця є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права людини на працю та інтересами інших людей.

У даному випадку індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення працівником, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, іншим членам трудового колективу, які провели у встановленому державою порядку щеплення. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано статтями3,27та49 Конституції України.

Європейський суд дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві та наголошує, що вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних заходів у сфері охорони здоров`я, мета якої є захист здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від інфекційного захворювання.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ України від 19.07.95 № 133 належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції.

З огляду на викладене, суд дійшов до переконання про відсутність підстав для визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення ОСОБА_1 від роботи та зобов`язання відповідача виплатити позивачу невиплачену заробітну плату. Немає підстав і для застосування судом іншого способу захисту. Тому у задоволенні позову, пред`явленого ОСОБА_1 , належить відмовити в повному обсязі.

Також відсутні підстави для задоволення похідних вимог про стягнення середнього заробітку та стягнення моральної шкоди.

Згідно ч.1, ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Оскільки в задоволенні позовних вимог суд відмовляє у повному обсязі, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката та витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 141, 258, 259, 263-265, 266, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені Академіки О.Г. Івченка (ДП «Івченко-Прогрес») про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.А. Савеленко

08.06.22