Провадження №4-с/523/29/22
У Х В А Л А

"15" червня 2022 р. м. Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання Жекової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 міста Одеси, цивільну справу за скаргою боржника ОСОБА_1 до Павлоградського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі начальника, про зобов`язання скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження та врахування письмових доказів у підтвердження сплати заборгованості по аліментам, стягувач ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В:

07.09.2021 року боржник ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в порядку ст.447 ЦПК України, до Павлоградського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яку неодноразово уточнював, та за останньою редакцією просить суд:

- поновити строк на звернення до суду;

- зобов`язати Павлоградський відділ державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати постанову від 15.06.2020 року про закінчення виконавчого провадження № 40513467 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4006 від 12.12.2002р., виданого Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частки всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 06.03.2002 року та до досягнення дитиною повноліття;

- зобов`язати Павлоградський відділ державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції врахувати надані заявником у розпорядження відділу ДВС письмові докази (поштові квитанції, перекази, розписки) для підтвердження сплати заборгованості по аліментам з грудня 2017 року по 23.02.2022 року, на суму 143012 грн.

В обґрунтування скарги, ОСОБА_1 зазначає наступне: скарга подана ним до суду у встановлений законом 10 денний строк, оскільки він лише 02.09.2021 року дізнався про закінчення виконавчого провадження, а тому просить поновити строк на оскарження постанови; виконавче провадження завершено із порушенням п.7 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки існує заборгованість із стягнення відповідних платежів, що унеможливлювало його закінчення; боржник добровільно щомісячно надає відповідну матеріальну допомогу своєму сину, за період з грудня 2017 року по 23.02.2002 року він сплатив 143012,00 грн., і за наведених обставин закінчення виконавчого провадження порушує його право на зменшення суми заборгованості по аліментам, яку він фактично погасив; між заявником та державним виконавцем існує спір щодо розміру сплачених аліментів, тому до суду заявлено вимогу про встановлення розміру сплаченої заборгованості по аліментам.

Ухвалою судді від 10 вересня 2021 року прийнято скаргу до розгляду, відкрито провадження у справі за скаргою, призначено судове засідання, витребувано з Павлоградського ВДВС у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) належним чином засвідчену копію матеріалів виконавчого провадження ВП № 40513467 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4006, виданого 12.12.2002 року.

29.09.2021 року на адресу суду від начальника Павлоградського ВДВС у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надійшли копії виконавчого провадження №40513467.

У судове засідання заявник ОСОБА_1 не з`явився, був належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду скарги, заявою просив розглянути скаргу за його відсутності, підтримав вимоги уточненої скарги у повному обсязі.

Павлоградський ВДВС у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) не забезпечив участь свого представника до судового засідання, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду скарги, листом від 09.06.2022 року просив розглянути скаргу у його відсутність, ухвалити рішення на розсуд суду.

Стягувач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду скарги, заявою просила розглянути скаргу у її відсутність.

Відповідно до ч.2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

З`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про часткове задоволення скарги ОСОБА_1 .

Судом не здійснювалось фіксування судового засідання технічним записом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарги на дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення розглядаються за правилами Розділу VІІ ЦПК України.

Згідно частини 1 статті 449 ЦПК скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Частиною 2 статті 449 ЦПК України передбачено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

У даному випадку, заявник ОСОБА_1 просить поновити строк для подання скарги, зобов`язати скасувати постанову від 15.06.2020 року державного виконавця Павлоградського ВДВС ПС МРУЮ про закінчення виконавчого провадження №40513467 та врахувати докази погашення заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до ч.1 ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром.

Судом встановлено, що копії матеріалів виконавчого провадження містять лист державного виконавця Підгорної І.М. від 15.06.2020 року №34/58451 про направлення копії оскаржуваної постанови від 15.06.2020 року про закінчення виконавчого провадження заявнику ОСОБА_1 .

Разом із тим, матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_1 листа державного виконавця Підгорної І.М. від 15.06.2020 року №34/58451 та постанови про закінчення виконавчого провадження №40513467 від 15.06.2021 року.

В свою чергу, листом від 02.09.2021 року начальник Павлоградського ВДВС ПС МРУЮ Віктор Палун, на заяву ОСОБА_1 від 16.08.2021 року про здійснення перерахунку аліментів, повідомив останньому про закінчення виконавчого провадження 15.06.2020 року, та про те, що заборгованість на 06.03.2020 року, складає 97 775,00 грн.

За викладених обставин, суд вважає що ОСОБА_1 дізнався про закінчення виконавчого провадження не раніше дати відповіді начальника виконавчої служби 02.09.2021 року, а тому враховуючи надходження скарги до суду 07.09.2021 року, суд дійшов висновків про те, що скарга ОСОБА_1 подана до суду у встановлені ч.1 ст. 449 ЦПК України строки.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що за виконавчим листом №2-4006 від 12.12.2002 року, виданим Суворовським районним судом м. Одеси, стягнуто аліменти з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) боржника щомісячно, з 12.12.2002 року до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Виконавчий лист №2-4006 від 12.12.2002 року, виданий Суворовським районним судом м. Одеси, перебував на виконанні у Павлоградському відділі державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), виконавче провадження №40513467, з примусового виконання виконавчого листа №2-4006 від 12.12.2002 року.

Матеріалами виконавчого провадження №40513467 підтверджується, що починаючи з 28.11.2007 року державні виконавці Павлоградського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області вчиняли виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа №2-4006 від 12.12.2002 року Суворовського районного суду м. Одеси про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) боржника щомісячно, зокрема:

-здійснювали виклик ОСОБА_1 ; надсилали запити до установ - Павлоградського МРЦЗ, ФСС ВНВНВ, УПФУ в м. Павлоград та Павлоградському районі, з метою отримання інформації щодо отримуваних доходів ОСОБА_1 ; отримували Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо ОСОБА_1 ; надсилали попередження ОСОБА_1 ; виходили за адресою проживання ОСОБА_1 ; здійснювали розрахунок заборгованості ОСОБА_1 ; робили запити до дозвільної системи Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпропетровського обласного управління лісового та мисливського господарства, до ТСЦ 1247, Адміністрації ДПСУ;

-08.05.2018 року державним виконавцем, відносно боржника ОСОБА_1 , був складений протокол №26 про адміністративне правопорушення за ст. 1831 КУпАП;

-постановою державного виконавця від 08.05.2018 року накладено арешт на майно, що належить боржнику;

-постановою державного виконавця від 08.05.2018 року було встановлено тимчасове обмеження, відносно боржника ОСОБА_1 , у праві керування транспортними засобами;

-постановою державного виконавця від 08.05.2018 року було встановлено тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів;

-постановою державного виконавця від 08.05.2018 року було встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами;

-постановою державного виконавця від 08.05.2018 року було встановлено тимчасове обмеження боржнику ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України;

-постановою державного виконавця від 08.05.2018 року встановлено тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві полювання;

Згідно розрахунку заборгованості державного виконавця Підгорної І.М., який міститься в матеріалах ВП № №40513467, заборгованість на 06.03.2020 року складає 97 775, 00 грн.

Постановою державного виконавця Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Підгорною Іриною Миколаївною від 15.06.2020 року:

-закінчено ВП № 40513467 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4006 від 12.12.2002, виданого Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення аліментів 1/4 частини, на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 12.12.2002 року по 06.03.2020 року;

-встановлено, що заборгованість на 06.03.2020 року складає 97 750, 00 грн;

-припинено чинність арешту мацйна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення;

-нормативною підставою закінчення виконавчого провадження, став п. 7 ч.1 ст. 39 та ст.40 Закону України «Про виконавче провадження»;

-зазначено, що спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом, за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. У боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем, відповідно до цього закону, заходи щодо розшуку майна боржника, виявилися безрезультатними.

Станом на дату звернення боржника ОСОБА_1 зі скаргою, державний виконавець Підгорна І.М. не здійснює повноваження державного виконавця, тому скарга на законних на те підставах пред`явлена до Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в особі начальника.

Боржник ОСОБА_1 не погоджується із закінченням виконавчого провадження, вважає що оскаржувана постанову винесена із порушенням п.7 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в постанові встановлена сума заборгованість із стягнення відповідних платежів, що унеможливлювала закінчення виконавчого провадження. При цьому, права заявника порушені тим, що він не погоджується із розрахунком заборгованості та сумою заборгованості в розмірі 97 775, 00 грн. За період з грудня 2017 року по 23.02.2022 року він сплатив 143012,00 грн. В свою чергу, закінчення виконавчого провадження унеможливлює урахування в сумі заборгованості сплачених ОСОБА_1 платежів.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови) виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі, зокрема, подання заяви стягувачем або боржником, закінчення виконавчого провадження. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем на вимогу стягувача протягом трьох робочих днів у випадках, встановлених законом.

Пунктом 7 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів.

Також, відповідно до пункту 9, 10 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, виконавець закінчує виконавче провадження про стягнення аліментів після закінчення передбаченого законом строку їх стягнення за умови, що суму аліментів стягнено в повному обсязі. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття. У разі наявності заборгованості, яка виникла на момент закінчення встановленого строку для стягнення аліментів, її стягнення проводиться у загальному порядку, визначеному Законом.

Отже, враховуючи закінчення виконавчого провадження саме на підставі п. 7 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», за обставин існування встановленої державним виконавцем заборгованості із стягнення відповідних платежів у сумі 97775,00 грн, суд дійшов висновків щодо неправомірності оскаржуваної постанови державного виконавця Підгорної І.М. від 15.06.2020 року про закінчення виконавчого провадження № 40513467, оскільки вона винесена із порушенням п. 7 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Отже, за змістом вказаних норм закону, обов`язковою умовою для задоволення скарги сторони виконавчого провадження є встановлення факту порушення прав заявника.

За даних обставин, суд вбачає наявність порушеного права ОСОБА_1 , винесенням постанови державним виконавцем Підгорною І.М. від 15.06.2020 року про закінчення виконавчого провадження № 40513467, враховуючи закінчення виконавчого провадження при наявності встановленої суми заборгованості боржника 97 775,00 грн, із розміром якої він не погоджується.

За змістом ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Частиною 1 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з ст. 41 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові Великої палати від 08.06.2021 року по справі № 662/397/15-ц, суд має самостійно здійснити правильну правову кваліфікацію спірних відносин, навіть якщо позивач у ній помилився, на підставі «Jura novit curia» - «суд знає закони», тому (ВП ВС у справі № 662/397/15-ц від 08.06.2021).

Норми процесуального права не передбачають повноважень суду на скасування рішень органів державної виконавчої служби або приватних виконавців. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 травня 2021 у справі № 905/64/15.

Виходячи із наведеного, суд вважає за можливе визнати постанову державного виконавця Підгорної І.М. від 15.06.2020 року про закінчення виконавчого провадження № 40513467 неправомірною, та зобов`язати Павлоградський відділ державної виконавчої служби ПС МРУЮ в особі начальника, скасувати зазначену вище постанову.

Разом із тим, суд не вбачає правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 в частині зобов`язання Павлоградського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції врахувати надані ним письмові докази (поштові докази, перекази, розписки) для підтвердження сплати заборгованості по аліментам з грудня 2017 року по 23.02.2022 року на суму 143012,00 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема заяви ОСОБА_1 від 16.08.2021 року про здійснення перерахунку заборгованості по аліментам та відповіді начальника Павлоградського МПВДВС у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Віктора Палун від 02.09.2021 року, ОСОБА_1 звернувся до виконавчої служби про здійснення перерахунку заборгованості по аліментам, вже після закінчення виконавчого провадження № 40513467.

Відповідно до ч.3, 4 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті.

Спір про визнання незаконними розрахунків державного виконаця щодо заборгованості за аліментами може розглядатись у порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця під час виконання судових рішень у цивільних справах. Аналогічної позиції дотримується Верховний суд у постанові від 22.12.2021 року у справі № 265/4428/18.

Таким чином, із урахуванням вирішення судом питання неправомірності постанови державного виконавця Підгорної І.М. від 15.06.2020 року про закінчення виконавчого провадження №40513467, у даній справі, суд вважає передчасною заявлену ОСОБА_1 вимогу до суду про зобов`язання державного виконавця врахувати докази сплати заборгованості.

Суд виходить із того, що боржник ОСОБА_1 має право на звернення до виконавчої служби щодо перерахунку заборгованості за аліментами, після скасування постанови державного виконавця Підгорної І.М. від 15.06.2020 року та поновлення виконавчого провадження №40513467.

Керуючись ст.ст. 260, 261, 263, 315,316 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу боржника ОСОБА_1 до Павлоградського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі начальника, про зобов`язання скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження та врахування письмових доказів у підтвердження сплати заборгованості по аліментам задовольнити частково.

Визнати постанову державного виконавця Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Підгорної І.М. від 15.06.2020 року про закінчення виконавчого провадження №40513467 неправомірною.

Зобов`язати Павлоградський відділ державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі начальника, скасувати постанову державного виконавця Підгорної І.М. від 15.06.2020 року про закінчення виконавчого провадження №40513467, з примусового виконання виконавчого листа № 2-4006 від 12.12.2002р., виданого Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частки всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 06.03.2002 року та до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 в іншій частині відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня складання повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 261 ЦПК України.

Повний текст ухвали складено 15.06.2022 року.

Суддя: К.О. Далеко