Провадження № 2/752/1607/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09 серпня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Тетяна Вікторівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соснова Ірина Володимирівна, ОСОБА_4 про скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав, -

в с т а н о в и в:

у листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

-скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бойко Т.В. про державну реєстрацію права власності на майно;

-скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сосонової І.В. про державну реєстрацію права власності на майно;

-скасувати запис про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав № 33855046 від 25.10.2019 року;

-скасувати запис про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав № 33686143 від 10.10.2019 року.

Позовні вимоги мотивував тим, що 07.06.2019 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого позикодавцем було передано грошові кошти у розмірі 265 271,43 грн., яка еквівалентна 9 900,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку суму грошових коштів у термін до 07.08.2019 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за даним договором позики ним як позичальником було передано в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1 .

З інформаційної довідки № 226950908 від 06.10.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, дізнався про набуття ОСОБА_2 права власності на належне йому нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , яку остання 25.10.2019 року на підставі договору подарувала ОСОБА_3 .

Вказав, що ОСОБА_2 в рахунок задоволення своїх кредиторських вимог незаконно скористалась позасудовим порядком звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 07.06.2019 року, оскільки не було дотримано процедури звернення стягнення на майно, а саме: не пред`явлено вимоги про порушення зобов`язання, останньої він ніколи не отримував.

Крім того, зазначив, що при здійсненні державної реєстрації переходу права власності на квартиру порушено вимоги Законів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Про іпотеку». Державним реєстратором не враховано положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки квартира є предметом іпотеки за кредитом в іноземній валюті, використовується ним як місце постійного проживання. Таким чином, у державного реєстратора були відсутні достатні підстави для проведення державної реєстрації прав та внесення запису про державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 30.11.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху (т. 1 а.с. 56-57).

Ухвалою від 01.02.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 07.06.2021 року (т. 1 а.с. 85-86).

Ухвалою від 01.02.2021 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову (т. 1 а.с. 88-89).

Ухвалою від 09.02.2021 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову (т. 1 а.с. 98-102).

Ухвалою від 15.03.2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто заявнику (т. 1 а.с. 117-118).

Ухвалою від 09.04.2021 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову по справі, забезпечено позов шляхом заборони вчиняти дії щодо відчуження квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_3

07.06.2021 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 08.11.2021 року (т. 1 а.с. 199).

Ухвалою від 14.06.2021 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідачів - ОСОБА_5 про зустрічне забезпечення (т. 1 а.с. 218-220).

Ухвалою від 29.09.2021 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідачів - ОСОБА_5 про зустрічне забезпечення (т. 1 а.с. 247-249).

Ухвалою від 12.10.2021 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідачів - ОСОБА_5 про скасування заходів забезпечення позову (т. 2 а.с. 10-12).

Ухвалою від 27.10.2021 року повернуто клопотання представника відповідачів - ОСОБА_5 про зустрічне забезпечення (т. 2 а.с. 18-19).

Ухвалою від 08.11.2021 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд на 04.04.2022 року (а.с. 41).

30.11.2020 року розгляд справи відкладено на 26.04.2021 року (а.с. 187-188).

26.04.2021 року розгляд справи не проводився, розгляд призначено на 06.10.2021 року (т. 1 а.с. 193).

06.10.2021 року розгляд справи не проводився, розгляд призначено на 03.02.2022 року (т. 2 а.с. 198).

Ухвалою від 09.11.2021 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідачів - ОСОБА_5 про зустрічне забезпечення (т. 2 а.с. 42-45).

Ухвалою від 09.11.2021 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідачів - ОСОБА_6 про зустрічне забезпечення (т. 2 а.с. 65-68).

Ухвалою від 30.11.2021 року повернуто клопотання представника відповідачів - ОСОБА_6 про зустрічне забезпечення (т. 2 а.с. 77-78).

Ухвалою від 17.12.2021 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідачів - ОСОБА_6 про зустрічне забезпечення (т. 2 а.с. 103-106).

04.04.2022 року розгляд справи не проводився, розгляд призначено на 09.08.2022 року (т. 2 а.с. 127).

07.06.2021 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 , в якому остання просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їх безпідставність та недоведеність. Вказала, що всі дії по державній реєстрації переходу до неї права власності на майно, що було предметом іпотеки, проведено у повній відповідності до вимог чинного законодавства, і жодних прав повивача порушено не було (т. 1 а.с. 168-197).

Третя особа - ПН КМНО Бойко О.П. надала пояснення щодо позовних вимог, в яких заперечила проти позову, зазначила про його безпідставність, вказавши про дотримання всіх вимог чинного законодавства при проведенні державної реєстрації прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 151-166).

В судовому засіданні позивач та його представник - ОСОБА_7 обґрунтування та доводи позову підтримали, просили суд його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачів - ОСОБА_8 в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні, виходячи з обставин, викладених у відзиві.

Третя особа - ПНКМНО Бойко О.П. , яка в установленому порядку повідомлялась про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, з клопотаннями з процесуальних питань не зверталась.

Третя особа - ПНКМНО Соснова І.В. , яка в установленому порядку повідомлялась про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, пояснення щодо позову не надала, з клопотаннями з процесуальних питань не зверталась.

Суд, заслухавши позивача та його представника, представника відповідачів, котрі не заперечували проти розгляду справи по суті за відсутності учасників процесу, які не з`явились, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 07.06.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого позикодавцем було передано грошові кошти у розмірі 265 271,43 грн., яка еквівалентна 9 900,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку суму грошових коштів у термін до 07.08.2019 року.

На забезпечення виконання зобов`язань між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, посвідчений ПН КМНО Бойко Т.В. за реєстровим № 184/1, за яким позичальником було передано в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 13-18).

Відповідно умов іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання.

За змістом п.5.3. іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки.

10.10.2019 на підставі заяви про здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_2 відповідно до ст. ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку», ПН КМНО Бойко Т.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 33686143 та зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2

25.10.2019 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого ПН КМНО Сосновою І.В.

07.06.2014 року набрав чинності Закон № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (чинний на момент виникнення спірних правовідносин), підп. 1 п. 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього. Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Разом з тим, на виниклі між сторонами правовідносини не розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» через їх суб`єктивний склад та предметність, а також з огляду на те, що позика була надана у національній валюті.

Крім того, позивачем в суді не доведено, що спірна квартира використовується ним як місце постійного проживання та є його єдиним житлом.

Таким чином, на квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки у забезпечення вимог за договором позики, укладеного між фізичними особами в національній валюті, може бути звернено стягнення, в тому числі шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем в період дії Закону № 1304-VII.

До того ж, до правовідносин з реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем на підставі іпотечного застереження застосовуються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» щодо тимчасової заборони відчуження.

Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.05.2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (ст. 3).

Згідно з ч. 1ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення іпотечного договору) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Норми ст. 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка діяла на час укладення іпотечного договору), передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Умовами іпотечного договору, укладеного між сторонами визначено, що іпотекодержатель має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця протягом 30-ти днів з моменту переходу права власності на предмет іпотеки (п. 5.3.).

Отже, умовами іпотечного договору сторони погодили право іпотекодержателя в разі наявності заборгованості за договором позики задовольнити вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, відповідно до іпотечного застереження.

Згідно долучених до пояснень третьої особи письмових доказів вбачається, що 10.10.2019 року до ПНКМНО Бойко Т.В. звернулась іпотекодержатель ОСОБА_2 із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень стосовно реєстрації права власності на підставі іпотечного договору, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, подавши іпотечний договір, звіт про визначення ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 , письмову вимогу про усунення порушень виконання іпотечного договору від 08.08.2019 року з описом вкладенням у цінний лист, накладними від 08.08.2019 року та рекомендованим повідомленням про вручення вимоги ОСОБА_1 особисто 16.08.2019 року (т. 1 а.с. 154-165).

Вимога боржнику була направлена та отримана ним особисто, з огляду на що суд критично оцінює твердження позивача про відсутність будь-яких повідомлення, про що ним вказано у позові при зверненні до суду та зазначено в ході судового розгляду.

Зазначене свідчить, що відповідачем ОСОБА_2 при подачі заяви про державну реєстрацію права власності дотримано вимог, визначених Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, оскільки до заяви надано належні докази про направлення нею та отримання вимоги боржником про погашення боргу, а також письмового повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до іпотекодавця права власності на предмет іпотеки.

Як наслідок, державний реєстратор встановив наявність факту виконання умов правочину, з якими пов`язується можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації та закріпленого ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка безпосередньо пов`язана з встановленням відповідності заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Пунктом 61 Порядку визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у ст. ст. 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ст. 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора під час її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Договором іпотеки передбачено, що про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, іпотекодавець зобов`язаний письмово повідомити про це іпотекодавця. Однак, порядок здійснення повідомлення договором не врегульовано.

Іпотекодержатель на підтвердження факту направлення й отримання іпотекодавцем вимоги про порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки зобов`язаний надати державному реєстратору докази отримання іпотекодавцем такої вимоги разом із заявою про державну реєстрацію.

Підтвердженням надіслання банком іпотекодавцю письмової вимоги щодо усунення виконання договору позики, а отже, й завершення 30-денного строку з моменту її отримання, є повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12.05.2006 року № 211.

У п. 3 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам Закону.

Наведені норми спрямовані на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Отже, на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії), необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. Такий обов`язок покладено на державного реєстратора згідно з правилом ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у ст. ст. 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ст. 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Під час розгляду справи, на виконання вимог ст. 81 ЦПК України позивачем будь-яких доказів на підтвердження доводів, викладених у позові щодо не направлення йому вимоги про усунення порушень та письмового повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, не надав, так само як і доказів наявності підстав для скасування рішення державного реєстратора а відтак, не довів порушення його прав.

До того ж, у постановах Верховного Суду від 20.08.2020 року у справі № 916/2464/19, від 18.11.2020 року у справі № 750/5622/19, від 18.11.2020 року у справі № 154/883/19 сформульовано висновок про те, що законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020 року, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено в новій редакції.

Так, відповідно до п. п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 вказаного Закону (в редакції, чинній з 16.01.2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

За змістом наведеної правової норми в чинній редакції (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), на відміну від положень ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, на даний час способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Викладене дає підстави для висновку про те, що з 16.01.2020 року, тобто на час виникнення спірних правовідносин, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права вказаний Закон не передбачав.

Отже, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 є правомірним та ефективним способом захисту права, з урахуванням змін, внесених до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», і саме такий спосіб захисту прав призведе до відновлення порушеного права позивача, проте, за умови наявності підстав для скасування рішення державного реєстратора, чого позивач в розрізі положень ст. 76-81 ЦПК не здійснив.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторона позивача не підтвердила належними та допустимими доказами своїх доводів. Інша сторона їх спростувала та надала докази щодо їх не врахування.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин, суд дослідивши кожний доказ окремо та у взаємному зв`язку з іншими доказами у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність наявність передбачених законом підстав для скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бойко Т.В. про державну реєстрацію права власності на майно та рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сосонової І.В. про державну реєстрацію права власності на майно.

Статтею 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Способи захисту порушеного права встановлено ч. 2 ст. 16 ЦК України, яка визначає, що такими способами можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Аналіз приведених норм дає підстави дійти висновку про те, що до суду за захистом порушеного права може звернутися будь-яка особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено.

При цьому процес такого захисту у суді обмежено законодавцем принципом диспозитивності, згідно з яким захист здійснюється виключно у межах заявлених вимог, на підставі наданих доказів і з суворим дотримання приписів ст. 16 ЦК України у поєднання з ч. 2 ст. 5 ЦПК України.

Враховуючи викладене, позовна вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав № 33855046 від 25.10.2019 року та скасування запису про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав № 33686143 від 10.10.2019 року також не підлягають задоволенню, оскільки зазначений спосіб захисту права, обраний позивачем, не є ефективним способом захисту права.

Тому, суд надходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно ст. 141 ЦПК України суд покладає судові витрати по сплаті судового збору на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 223, 259, 265, 273, 289, 354, 355 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Тетяна Вікторівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соснова Ірина Володимирівна, ОСОБА_4 про скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.04.2021 року, якою заборонено вчиняти дії щодо відчуження квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданнібуло оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разірозгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасниківсправи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.С. Хоменко