ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/220/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №698/727/20 Категорія: 301030300 Лазаренко В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.

За участі секретаря Любченко Т.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Замковенка Владислава Михайловича на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 16 листопада 2021 року, постановлене під головуванням судді Лазаренка В.В. у залі Катеринопільського районного суду Черкаської області 16.11.2021 року, о 15 год. 50 хв., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в :

28.10.2020 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Замковенка В.М. звернулася в суд із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , належить на праві приватної власності 7/50 частина житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 , в якому з 17.10.2007 року зареєстрована та фактично по даний час проживає позивач, добросовісно та безперервно володіє, відкрито користується квартирою в зазначеному будинку, доглядає та утримує її, проводить поточний та капітальний ремонт та сплачує комунальні послуги.

В позовній заяві вказується, що інші особи, які б мали право на дане нерухоме майно відсутні. Позивач у вище вказаній квартирі зареєстрована та фактично проживає з 17 жовтня 2007 року по даний час, більше 14 років. Вказаний факт підтверджується довідкою Мокрокалигірської сільської ради № 426 від 28.07.2020 року та відповідною відміткою у паспорті.

У зв?язку з вище викладеним позивач ОСОБА_1 просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 7/50 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку (А), житлової прибудови (А1, А2, А3), веранди (а, а1, а2, а3), ганку (г, к1, к2, к3), сарая (Б, Д), погребу (В, П), колодязя (Г), вбиральні (У, т, т).

Рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 16 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Замковенка В.М. оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального права, тому підлягає скасуванню.

Апеляційна скарга мотивується тим, що у квартирі, яка надавалась у власність подружжю ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , ніхто не проживав в період з грудня місяця 1999 року до жовтня 2007 року. Так, після розірвання шлюбу відповідачі фактично припинили спільне проживання. В подальшому відповідачі залишити вказане нерухоме майно, фактично змінивши місце проживання.

ОСОБА_1 стверджує в апеляційній скарзі, що вона у вище вказаній квартирі зареєстрована та фактично проживає з 17 жовтня 2007 року по даний час, більше 14 років.

Вказаний факт підтверджується довідкою Мокрокалигірської сільської ради № 426 від 28.07.2020 року та відповідною відміткою у паспорті позивача.

В апеляційній скарзі зазначається, що на сьогоднішній день, позивач продовжує проживати у вказаній квартирі, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за квартирою, утримує її, постійно робить в ній поточний та капітальний ремонт.

За таких обставин, скаржник ОСОБА_1 вважає, що є всі законні підстави для набуття нею права власності на вказане нерухоме майно в порядку, передбаченому ст. 344 ЦК України. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та показаннями свідків.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Замковенко В.М. просить скасувати рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 16.11.2021 року у справі № 698/727/20 та ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 7/50 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , 1964 року народження та ОСОБА_4 , 1969 року народження, який складається з житлового будинку (А), житлової прибудови (А1, А2, А3), веранди (а, а1, а2, а3), ганку (г, к1, к2, к3), сарая (Б, Д), погребу (В, П), колодязя (Г), вбиральні (У, т, т).

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу не надходив.

У відповідності до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з?явились, розгляд справи неодноразово відкладався судом апеляційної інстанції, учасники справи належним чином повідомлялись про дату, місце, час розгляду апеляційної скарги, що підтверджується даними судових повісток про вручення , які повернулись на адресу суду.

Заяв та клопотань про перенесення розгляду справи на іншу дату від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило, тому в разі повторної неявки, незалежно від поважності причин, апеляційний суд розглядає матеріали справи за наявними доказами без участі сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши доводи скаржників, апеляційний суд вважає що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, вказавши, що визнання позовних вимог одним із відповідачів не є безумовною підставою для задоволення позову за встановлених судом обставин справи.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що визнання відповідачем ОСОБА_4 заявлених вимог суперечить вимогам закону, який регулює спірні правовідносини.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно даних копії свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно розпорядження від 30.06.1997 року № 257 Мокрокалигірським ПТУ № 42, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 належить квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 45,6 кв. м., зареєстрована у Бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_2 , та записана у реєстрову книгу за № 971.

Відповідно даних довідки Звенигородського відділку КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 10.08.2020 року № 1032о станом на 01.01.2013 року житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані частки 7/100 за ОСОБА_2 та 7/100 за ОСОБА_6 .

Із даних копії повторного свідоцтва про розірвання шлюбу, серія НОМЕР_2 від 06.02.2008 року, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Катеринопільського районного управління юстиції Черкаської області 10.12.1999 року вбачається, що розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 92 та присвоєно прізвище дружині після розірвання шлюбу ОСОБА_7 .

Згідно даних копії паспорта серія НОМЕР_3 , виданого 26.03.1999 року Катеринопільським РВ УМВС України в Черкаській області, ОСОБА_1 зареєстрована з 17.10.2007 року у АДРЕСА_3 .

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається у повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Із вказано слідує про добросовісне, але неправомірне, в тому числі, безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому, володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому, втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18).

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов?язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

У постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 924/925/17 та від 22 травня 2018 року у справі № 922/1574/17 вказано, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна.

При цьому, така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред?являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК України.

Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

У постанові від 18 лютого 2020 року у справі № 714/432/18 провадження № 61-11384св19 Верховний Суд зауважив, що суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною давністю, строк володіння, характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне), обставини, за яких виникло володіння спірним майном, та чи відповідає це володіння ознакам без титульного володіння, а також юридичний статус спірного майна.

При вирішенні спорів, пов?язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння майном повинно бути добросовісним, тобто особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником; володіння повинно бути відкритим, тобто особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння повинно бути безперервним, тобто воно не повинно перериватися протягом всього строку набувальної давності.

За набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке немає власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Аналогічні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 215/5451 /16-ц (провадження № 61 -8009св 18), від 03 квітня 2019 року в справі № 206/1441/17 (провадження 61 -16648св 18), від 13 грудня 2019 року (провадження № 61-19690св19).

Колегія суддів апеляційного суду, вважає за важливе вказати, що районний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, вірно акцентовав увагу на тому, що спірне нерухоме майно, має власників, при цьому, позивач не може вважатися такою, що добросовісно заволоділа даним майном, оскільки на переконання суду знала або могла знати, що вона володіє майном, яке має законних власників, а саме: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи згідно ст.76 ЦПК України.

Суд першої інстанції вірно послався у рішенні, що, оскільки одним із співвласників спірної частки будинку є відповідач ОСОБА_2 , якому належить 7/100 часток, то позивачем не доведено, що відповідач ОСОБА_2 свідомо відмовився від своєї власності, а згідно до ст. 41 Конституції України він, як власник не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем ОСОБА_1 не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки позивач не є добросовісним та безтитульним набувачем спірного нежитлового приміщення, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, у зв?язку із чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

З такими висновками суду слід погодитись, як такими, що відповідають зазначеним нормам матеріального права, та наявними і оціненими судами доказами, вважає колегія суддів апеляційного суду.

Колегія суддів апеляційного суду, погоджується із районним судом та вважає, що визнання позову одним із відповідачів - ОСОБА_4 , не є підставою для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, у відповідності до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову суперечить закону та порушує права та інтереси інших осіб, а саме відповідача ОСОБА_2 , який є також законним власником спірного нерухомого майна.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_1 за свої кошти проводить ремонт у спірній частині будинку, оплачує комунальні послуги, не надає ОСОБА_1 правових підстав для набуття нею права власності на належну частину ОСОБА_2 , ОСОБА_4 в будинку за набувальною давністю, та не є предметом доказування у спірних правовідносинах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Докази та обставини, на які посилаються скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини у рішеннях Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року вказав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Устименко проти України", "Рябих проти Російської Федерації", "Нелюбін проти Російської Федерації"), які з огляду на положення статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох поглядів на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги, які не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

З вище викладеного вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції за доводів апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скаргах доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційних скарг не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги залишити за особою, яка подавала скаргу, оскільки рішення районного суду залишено без змін, тому судові витрати не переглядаються апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Замковенка Владислава Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 16 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги залишити за особою, яка подавала апеляційну скаргу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 10.06. 2022 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

О.В. Карпенко