Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/7376/19
Номер провадження2/711/132/22
РІШЕННЯ
17 червня 2022 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого-судді: Казидуб О.Г.
при секретарі : Зайцевій О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу в загальному позовному провадженні за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-
ОСОБА_1 в вересні 2019 року звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, вказуючи, що згідно наказу № 90/ОС від 16.08.2000 року він був призначений на посаду начальника Тальнівського районного відділу Пенсійного фонду України, наказом № 34/ОС від 24.05.2002 року з 24.05.2002 року призначений на посаду начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області, звільнивши з посади начальника Тальнівського районного відділу Пенсійного фонду України, яка підпорядкована начальнику головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області та голові правління Пенсійного Фонду України (далі - Відповідач) відповідно до вимог чинного законодавства.
31.03.2017 року він був звільнений з посади начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі у зв`язку з реорганізацією відповідно до п. 4 ст. 83 та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07.02.2018 року по справі № 823/653/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду його було поновлено на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі з 03.04.2017 р. В частині поновлення на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі з 03.04.2017 р. рішення допущено до негайного виконання.

ОСОБА_1 зазначає, що фактичне його поновлення на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі відбулося 05.05.2018 року (внесення відповідного запису до трудової книжки Позивача згідно листа Відповідача від 07.05.2018 № 17917/07-01).

05.05.2018 року він був повторно звільнений з займаної посади.

Рішенням окружного адміністративного суду міста Києва по справі № 826/7878/18 від 02.04.2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Пенсійного фонду України від 04 травня 2018 року №201-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області у зв`язку з реорганізацією, пункт 4 частини 1 статті 83 та пункт 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу». Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 05 травня 2018 року №213-о «Про оголошення наказу Пенсійного фонду України від 04 травня 2018 року №201-о «Про звільнення ОСОБА_1 » Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області з 05 травня 2018 року.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2019 року рішення окружного адміністративного суду міста Києва від 02 квітня 2019 року залишено без змін.

Предметом даної позовної заяви є стягнення моральної шкоди, пов`язаної з протиправними діями посадових осіб керівників системи органів Пенсійного фонду України, в зв`язку з незаконним звільненням та поновленням на роботі з рішенням суду, що було прийнято на його користь.

Моральна шкода, завдана йому відповідачем, підлягає відшкодуванню на підставі ст. 237-1 КЗпП України, ст. 1167, 1173 ЦК України в грошовій формі у зв`язку з встановленням судом факту порушення трудового законодавства, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагало від нього (позивача) додаткових зусиль для організації свого життя.

Вказує, що внаслідок протиправних дій відповідачів йому завдано моральної шкоди, оскільки він повинен був докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини, що було досить важко зважаючи на економічний стан країни, знецінення національної валюти. Внаслідок незаконних дій відповідача він зазнав душевних страждань, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. Через погане самопочуття він був вимушений неодноразово звертатися до медичних закладів, а саме до Тальнівської районної центральної лікарні через погіршення стану, що підтверджується копією медичної картки.

Наявність моральної шкоди позивач обґрунтовує наступним:

-фізичним болем та стражданнями, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я (п.1 ч.2 ст.23 ЦК). Він був змушений відвідувати лікарів, які призначали йому відповідне лікування у вигляді прийому медичних препаратів, що призводило до додаткових фінансових затрат, яких можна було б уникнути при не здійсненні незаконних дій Відповідача до нього. Після протиправних дій Відповідача медичними працівниками йому було діагностовано гіпертонічну хворобу 2 ступеня;

-душевними стражданнями пережитими ним у зв`язку із самим фактом протиправних дій керівництва Відповідача до нього, як посадової особи та керівника підвідомчого управління Пенсійного фонду України;

-душевними стражданнями, пов`язаними з тим, що він не може користуватися всіма правами, які передбачені Конституцією України та Законами. Зокрема, неотримання позивачем передбаченої заробітної плати, позбавлення його права на працю, втручання в майно;

-хвилюваннями у зв`язку з необхідністю перелаштовувати налагоджений ритм життя. Не використання належних йому коштів внаслідок їх знецінення потребує значно більших затрат зусиль і часу;

-емоційним дискомфортом, пов`язаним з незаконним звільненням;

-приниженням його честі та гідності, а також ділової репутації, що знаходить своє відображення у наявних судових рішеннях, що винесені на користь Позивача.

Позивач посилається на те, що осягнути в повній мірі рівень моральних страждань, пов`язаних з ушкодженням здоров`я та зі знищенням його майна, а тим більше оцінити в грошовому виразі, надзвичайно важко.

Позивач також вказував, що ним не пропущено процесуальний строк для звернення до суду з даним позовом, оскільки відповідно до вимог ст. 233 КЗпП до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк позовної давності. Так як постанова в адміністративній справі №826/7878/18 набула законної сили 12 червня 2019 року, тому термін на пред`явлення позову про відшкодування моральної шкоди ним не пропущено.

На підставі викдаденого ОСОБА_2 просить стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну (немайнову) шкоду в сумі, за обставинами яким надана правова оцінка в судовій справі №826/7878/18, яка буде визначена після проведення судово-психологічної експертизи.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.2019 до провадження судді Демчика Р.В. розподілена цивільна справа №711/7376/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

22 березня 2021 року ухвалою судді Придніпровського районного суду м. Черкаси Демчика Р.В. задоволено заяву про відвід та справу передано на повторний авторозподіл, згідно із Положенням про авторозподіл, в порядку ст. 33 та Прикінцевих та Перехідних положень ЦПК України..

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2021, цивільна справа розподілена судді Казидуб О. Г.

25 березня 2021 року ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси справу прийнято до свого провадження та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 24 травня 2021 року закрито підготовче провадження в справі №711/7376/19 та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 01 вересня 2021 року в справі призначено судово-психологічну експертизу, провадження по справі зупинено.

Ухвалою суду від 30 вересня 2021 року відновлено провадження в справі.

Ухвалою суду від 06 жовтня 2021 року в справі призначено судово-психологічну експертизу, провадження по справі зупинено.

Ухвалою суду від 19 квітня 2022 року відновлено провадження в справі.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, але подав до суду заяву від 17.06.2022 року в якій просив відкласти судове засідання в зв`язку з його неможливістю прибуття до Тальнівського районного суду м. Черкаси для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції. А в разі необхідності просив застосувати вимоги п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України (розгляд справи за відсутності учасника справи).

Вирішуючи клопотання викладене в заяві ОСОБА_1 , суд приходить до наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, - якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Оскільки про можливість застосування п. 2 ч. 3 ст 223 ЦПК України заявлено позивачем, то суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності позивача.

В судове засідання представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області надала заяву, в якій просила справу розглянути без їх участі, та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

У відзиві на позов від 04.10.2019 представник ГУ ПФУ в Черкаській області Охріменко І.М. зазначала, що Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі - Головне управління) вважає позов ОСОБА_1 таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Предметом даної позовної заяви є стягнення моральної шкоди, пов`язаної з протиправними діями посадових осіб керівників системи органів Пенсійного фонду України у зв`язку з незаконним звільненням та поновленням на роботі за рішенням суду.

Протиправність дій відповідачів позивач пов`язує із справою № 826/7878/18 про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В провадженні Придніпровського районного суду м. Черкаси на розгляді перебувають справи №711/5534/18 (суддя Позарецька С.М.), №711/2407/19 (суддя Скляренко В.М.) за позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.

Пунктом 4 частиною 1 статті 257 ЦПК України передбачено, що суд постановяє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Предмет та підстава позовної заяви по даній справі є аналогічними та повністю відповідають предмету та підставі позовів по справах № 711/5534/18 та № 711/2407/19, які на даний час перебувають на розгляді Придніпровського районного суду м. Черкаси.|

Також Головне управління посилалось на те, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)»).

Відповідно до частини 1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого житгя.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають:

-наявність такої шкоди;

-протиправність діяння її заподіювана;

-наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача;

-вини останнього в її заподіянні.

В рахунок вказаних вище обставин в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Предметом даної позовної заяви за твердженням позивача є стягнення моральної шкоди, пов`язаної з протиправними діями посадових осіб керівників системи органів Пенсійного фонду України в зв`язку з незаконним звільненням, поновленням на роботі та невчасною виплатою належної заробітної плати згідно судових справ № 823/653/17, №826/7878/18, № 823/351/17.?

Позивач, зокрема зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідача, він зазнав душевних страждань, наслідком яких стало погіршення духовного стану та повинен був докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини.

При цьому, позивач не вказує в чому полягають його душевні страждання, які додаткові зусилля він докладав для організації свого життя та яким чином вони знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку із протиправними діями відповідача та заподіяною ним шкодою.

Пред`явивши вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач не надав жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування її наявності, що суперечить ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач обґрунтував заподіяну йому шкоду (фізичні та душевні страждання, емоційний дискомфорт, внутрішні хвилювання, приниження честі та гідності, знищення незрозуміло якого майна, ушкодження здоров`я) виключно своїми оціночними судженнями та суб`єктивними мотивами, не надавши належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння йому моральних страждань.

Крім того, позивач не вказує, який причинний зв`язок існує та чи існує він взагалі, між протиправними, на його думку, діями відповідача та погіршенням стану його здоров`я.

Таким чином, із змісту позовних вимог не вбачається наявності обов`язкових умов, за яких настає цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди.

Головне управління зазначає, що позивач не підтвердив завдання йому відповідачем моральної шкоди (моральних страждань), втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, причинно- наслідкового зв`язку з незаконними діями чи рішенням відповідача враховуючи підставу та зміст позовних вимог, тому у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, необхідно відмовити повністю.

Крім того Головне управління вважає, що заявлена позивачем вимога про відшкодування витрат пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту в сумі 1251,90 грн. є необгрунтованою та не узгоджується із нормами законодавства.

Відповідно до ч.3 ст. 138 ЦПК України граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 р. № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави».

Витрати пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження, які визначені постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів».

Тому вимоги позивача в цій частині є безпідставними та необгрунтованими.

З урахуванням вищенаведеного, головне управління просило позов залишити без розгляду.

Представник Пенсійного фонду України в судове засідання не з`явився, надавши через канцелярію суду відзив на позовну заяву, в якому також просив справу розглянути без участі представника Пенсійного фонду України.

У відзиві на позов від 07.10.2019 року представник Пенсійного фонду України (далі ПФУ) заперечував проти задоволення позову ОСОБА_1 з наступних підстав.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - постанова Пленуму № 4) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Стягнення моральної шкоди Позивач пов`язує «з протиправними діями посадових осіб керівників системи органів Пенсійного фонду України, в зв`язку з незаконним звільненням та поновленням на роботі за рішенням суду, що було прийнято на користь Позивача» (стор. 3 позовної заяви), зазначаючи справу № 826/7878/18.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.04.2019 у справі № 826/7878/18, залишеним без змін Шостим апеляційним адміністративним судом від 12.06.2019 у справі № 826/7878/18, дії посадових осіб керівників системи органів Пенсійного фонду України протиправними не визнавались.

Таким чином, судовими рішеннями не встановлений факт протиправного діяння керівників системи органів Пенсійного фонду України.

Обґрунтування моральної шкоди Позивачем (стор. 7 позовної заяви) не узгоджується з ч. 2 ст. 23 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Щодо моральної шкоди, яку Позивач визначив «душевними стражданнями, пов`язаними з тим, що я не можу користуватися всіма правами, які передбачені Конституцією України та Законами. Зокрема, неотримання мною передбаченої заробітної плати, позбавлення мене права на працю, втручання в майно», то ПФУ звертав увагу на те, що в матеріалах справи немає жодного підтвердження обмеження прав Позивача, передбачених Конституцією України. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.04.2019 у справі № 826/7878/18, залишеним без змін Шостим апеляційним адміністративним судом від 12.06.2019 у справі № 826/7878/18, стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України на користь Позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 97 615, 50 гри. та допущено до негайного виконання в частині стягнення у межах за один місяць у розмірі 4 488 грн. 75 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КАС України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Щодо моральної шкоди, яку Позивач визначив «приниженням честі та гідності, а також ділової репутації Позивача, що знаходить своє відображення у наявних судових рішеннях, що винесені на користь Позивача», то ПФУ зазачало, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Позивачем не наведене жодне судове рішення, яким визнано приниженням честі та гідності, а також ділової репутації Позивача відповідачами.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - постанова Пленуму № 1) під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка грунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Згідно з п. 6 постанови Пленуму № 1 позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму № 1 відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Згідно з п. 17 постанови Пленуму № 1 у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження.

Отже, зі змісту постанови Пленуму № 1 вбачається, що захист гідності, честі чи ділової репутації можливий у випадку поширення недостовірної інформації, яка порушує особисті немайнові права особи.

Позивач не надав жодного доказу про поширення про нього відповідачами недостовірної інформації, яка порушує його особисті немайнові права. Позивач так само не надав жодного доказу, який би свідчив про приниження честі та гідності а також ділової репутації Позивача відповідачами.

Також ПФУ вказував, що в абз. першому п. 5 постанови Пленуму № 4 зазначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акг, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим законом, якщо інше не передбачено законом.

Законом України «Про державну службу» не передбачено відшкодування моральної шкоди.

Абз. другим п. 5 постанови Пленуму № 4 визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, обов`язковою умовою відшкодування шкоди є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями та завданою шкодою.

ПФУ зауважує про те, що в даній справі відсутні докази протиправних (неправомірних) дій посадових осіб відповідачів.

Щодо відшкодування судових витрат ПФУ вказує на абз. 5 пп. «а» пп. 170.9.1 ст. 170 ПКУ, який встановлює, що до оподатковуваного доходу не включаються також витрати на відрядження, не підтверджені документально, на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи (добові витрати), понесені у зв`язку з таким відрядженням у межах території України, але не більш як 0,1 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом наї січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день такого відрядження, а для відряджень за кордон - не вище 80 євро за кожен календарний день такого відрядження за офіційним обмінним курсом гривні до євро, установленим Національним банком України, в розрахунку за кожен такий день.

По-перше, згідно з п. 1.1 ст. 1 ПКУ цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Також цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 ПКУ поняття, правила та положення, установлені цим Кодексом та законами з питань митної справи, застосовуються виключно для регулювання відносин, передбачених ст. 1 цього Кодексу.

Отже, абз. 5 пп. «а» гін. 170.9.1 ст. 170 ПКУ, застосовується виключно щодо правил оподаткування доходу.

По-друге, відповідно до п. 1 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України 13.03.1998 № 59, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 31.03.1998 за № 218/2658, службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади (поїздка державного службовця за розпорядженням керівника державної служби), підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

ГІо-третє, Позивач розрахував витрати, що пов`язані з прибуттям до суду, виходячи з мінімальної заробітної плати за 2019 рік - 4173 грн., що не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Пунктом 3 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набув чинності 01.01.2017, встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Таким чином, розрахунок витрат, що пов`язані із прибуттям до суду, здійснений Позивачем із застосуванням 4173 грн., не грунтується на Законі України від 06.12.2016 № 1774-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

По-четверте, відповідно до ч. 3 ст. 138 ЦПК України граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» (зі змінами), компенсація у цивільних справах за витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» (зі змінами) встановлені суми витрат: сума добових витрат - 60 грн., гранична сума витрат на найм житлового приміщення за добу (не більше як) - 600 грн.

Виходячи з наведеного, граничний розмір компенсації витрат, що пов`язані із прибуттям до суду, не може перевищувати суму добових витрат 60 грн. за кожне судове засідання, в якому буде брати участь Позивач, та гранична сума витрат на найм житлового приміщення за добу не більше 600 грн.

При розгляді клопотання Позивача про призначення йому судово-психологічної експертизи (стор. 22 позовної заяви), ПФУ просило Суд врахувати наступне.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси у справі № 711/10878/17 від 04.04.2018 Позивачу призначена судова психологічна експертиза, проведення якої доручено Черкаському відділенню Київського науково- дослідного інституту судових експертиз.

На вирішення цієї експертизи поставлені питання: - чи є ситуація, що досліджується за справою, психотравмувальною для Позивача; - чи має Позивач зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають соціальному функціонуванню його як особистості і виникли внаслідок обставин справи; - чи спричинені Позивачу страждання (моральна шкода) за умов ситуації непогодження та невиплати належної заробітної плати, що досліджується у справі; - якщо Позивачу завдані страждання (моральна шкода), який можливий розмір становить грошова компенсація за завдані страждання (моральну шкоду).

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.11.2018 у справі № 711/5534/18 Позивачу призначена судово-психологічна експертиза, проведення якої доручено експертам Черкаського відділення Київського НДІСЕ, на вирішення якої поставлені питання: - чи має Позивач індивідуально-психологічні особливості, які суттєво вплинули на сприйняття ним факту незаконного звільнення з посади; - які психологічні особисті якості та провідні мотиваційні чинники поведінки має Позивач; у якому зв`язку вони перебувають з обставинами даної справи; - чи має Позивач зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають соціальному функціонуванню його як особистості і виникли внаслідок обставин справи; - чи є ситуація, що досліджується за справою, психотравмувальною для Позивача; якщо так, то чи завдані Позивачу страждання (моральна шкода); - яка глибина та інтенсивність психотравмуючого впливу на особистість Позивача у зв`язку із обставинами справи (незаконне звільнення); - чи спричинені Позивачу страждання (моральна шкода) за умов ситуації незаконного звільнення, що досліджується у справі; якщо Позивачу завдані страждання (моральна шкода), який можливий розмір становить грошова компенсація за завдані страждання (моральну шкоду).

Крім того ПФУ вказував на те, що Позивач зазначив, що «...В разі задоволення клопотання Відповідач має намір відшкодувати витрати пов`язані із переїздом (добові витрати, витрати на квитки, витрати за наймання житла) до іншого населеного пункту, де має відбутися відповідна експертиза.» (стор. 49 позовної заяви).

Позивач заявив позовні вимоги до відповідачів: Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України.

Відповідач Пенсійний фонд України (код за ) не доводив до Позивача наміру щодо відшкодування будь-яких витрат.

Отже, твердження Позивача про намір Відповідача відшкодувати витрати, пов`язані із переїздом до іншого населеного пункту, не ґрунтуються на фактичних обставинах.?

Крім того звертав увагу на те, що Позивачем зазначено ціну позову 750 000 грн. (стор. 1 позовної заяви), тоді як в п. 7 прохальної частини позовної заяви (стор. 51 позовної заяви) Позивач зазначає, «Стягнути ... моральну (немайнову) шкоду в сумі, за обставинами яким надана правова оцінка в судовій справі № 826/7878/18, яка буде визначена після проведення судово-психологічної експертизи.». Позивачем не наведений обґрунтований розрахунок суми, зазначеної в 750 000 грн.; вступна частина позовної заяви та прохальна частина позовної заяви щодо визначення ціни позову не узгоджуються.

З урахуванням вищенаведеного, ПФУ просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог.

Аналогічна позиція викладна в листі Пенсійного фонду України від 31.03.2021 року.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Про день, час та місце проведення підготовчого судового засідання були повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення представника відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснено в п. 3, п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року зі змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», - під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров?я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому, слід виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені статтею 1167 ЦК України.

Так, відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст. 1173 ЦК України.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює вказані органи, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою для покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або органи місцевого самоврядування.

Основними елементами для відшкодування моральної шкоди за ст. 1167 ЦК України є: наявність такої шкоди, протиправність діяння їх заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а за ст. 1173 ЦК України наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 ЦК України, шкода, завдана зазначеним органами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень й їх подальшого скасування або визнання дій чи бездіяльності таких органів незаконними.

Заявляючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 вказує, що предметом даного позову є стягнення моральної шкоди, пов`язаної із протиправним діями посадових осіб керівників системи органів Пенсійного фонду України, в зв`язку з незаконним звільненням та поновленням на роботі за рішенням суду, що було прийнято на його користь (т. 1 а.с. 3).

При цьому вказує, що 31.03.2017 року він був звільнений з посади начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі у зв`язку з реорганізацією відповідно до п. 4 ст. 83 та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07.02.2018 року по справі № 823/653/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду його було поновлено на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі з 03.04.2017 р. В частині поновлення на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі з 03.04.2017 р. рішення допущено до негайного виконання.

ОСОБА_1 зазначає, що фактичне його поновлення на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі відбулося 05.05.2018 року (внесення відповідного запису до трудової книжки Позивача згідно листа Відповідача від 07.05.2018 № 17917/07-01).

05.05.2018 року він був повторно звільнений з займаної посади.

Рішенням окружного адміністративного суду міста Києва по справі № 826/7878/18 від 02.04.2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Пенсійного фонду України від 04 травня 2018 року №201-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області у зв`язку з реорганізацією, пункт 4 частини 1 статті 83 та пункт 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу». Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 05 травня 2018 року №213-о «Про оголошення наказу Пенсійного фонду України від 04 травня 2018 року №201-о «Про звільнення ОСОБА_1 » Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області з 05 травня 2018 року.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2019 року рішення окружного адміністративного суду міста Києва від 02 квітня 2019 року залишено без змін.

Крім того в прохальній частині позову, ОСОБА_1 просить суд стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну (немайнову) шкоду в сумі, за обставинами яким надана правова оцінка в судовій справі №826/7878/18, яка буде визначена після проведення судово-психологічної експертизи

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Так, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

В п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже, моральну шкоду працівникові відшкодовує безпосередньо роботодавець, якщо наявні такі умови: 1) факт порушення роботодавцем законних прав працівника. У цьому разі законним правом визнається будь-яке суб`єктивне право працівника, що виникло на підставі закону, підзаконного акта, угоди, трудового договору, іншої угоди, укладеної між роботодавцем і його працівником як сторонами трудових відносин; 2) працівникові завдано моральних страждань, або він втратив нормальні життєві зв`язки, або в нього виникла потреба докласти додаткових зусиль для організації свого життя; 3) причинний зв`язок між другою та першою умовами. Тобто моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв`язків, або виникнення потреби в працівника докласти додаткових зусиль для організації свого життя спричинені внаслідок порушення роботодавцем законних прав працівника.

Як вбачається із матеріалів справи, а зокрема із трудової книжки позивача ОСОБА_1 останній наказом ПФУ № 213-о від 29.03.2017 року був звільнений з посади начальника Управління пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області з 31.01.2017 року (запис № 18).

Наказом ПФУ № 183-о від 24.04.2018 року позивач поновлений на попередній посаді. Також до трудової книжки внесено запис про те, що запис № 18 є недійсним (запис № 22).

Наказом ПФУ №201-о від 04.05.2018 року ОСОБА_1 звільнений з посади начальника Управління пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області в зв`язку з реорганізацією з 05.05.2018 року (запис № 23).

Крім того Наказом ПФУ №339-о від 31.07.2019 року ОСОБА_1 звільнений з посади начальника Управління пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області в зв`язку з реорганізацією, що підтверджується копією наказу.

Також із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 в зв`язку з незаконним звільненням його з посади звертався до Київського окружного адміністративного суду, рішенням якого від 07.02.2018 року, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду, його було поновлено на посаді і в цій частині рішення було допущено до негайного виконання. Проте саме поновлення ОСОБА_1 на посаді відбулося 05.05.2018 року та в цей же день його було знову звільнено з посади начальника. При цьому повного розрахунку з ним проведено не було. Своє повторне звільнення позивач оскаржив до Окружного адміністративного суду м. Києва, рішенням якого від 02.04.2019 року ОСОБА_1 було поновлено на посаді та рішення допущено до негайного виконання. 22.04.2019 року ОСОБА_1 вийшов на роботу та приступив до роботи. 31.07.2019 ОСОБА_1 було вчерговий раз звільно з займаної посади.

Крім того рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 02.04.2019 року було задоволеного позов ОСОБА_1 у справі №826/7878/18, а саме суд вирішив «Визнати протиправним та скасувати наказ Пенсійного фонду України від 04 травня 2018 року №201-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області у зв`язку з реорганізацією, пункт 4 частини 1 статті 83 та пункт 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу». Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 05 травня 2018 року №213-о «Про оголошення наказу Пенсійного фонду України від 04 травня 2018 року №201-о «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області з 05 травня 2018 року. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 травня 2018 року по 02 квітня 2019 року у розмірі 97 615 (дев`яносто сім тисяч шістсот п`ятнадцять) гривень 50 коп.».

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2019 року рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02.04.2019 року в справі №826/7878/18 залишено без змін.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В даному ж випадку позивачем ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів, які б свідчили про протиправність дій відповідача 1 при його звільненні та поновленні на роботі за рішенням суду, оскільки при розгляді справи №826/7878/18 не встановлювався даний факт.

Обґрунтовуючи моральну шкоду, завдану несвоєчасним виконанням рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02.04.2019 року, позивач ОСОБА_1 також не доводить ці позовні вимоги належними доказами.

Крім того, обґрунтовуючи моральну шкоду позивач вказує що така шкода полягає в тому, що він повинен був докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини, а зважаючи на економічний стан країни, знецінення національної валюти, це було досить важко. Тому він внаслідок незаконних дій відповідача 1 зазнав душевних страждань, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану здоров`я. Через погане самопочуття він був вимушений неодноразово звертатися до медичних закладів, а саме Тальнівської районної центральної лікарні через погіршення стану, доказом чого є відповідні записи в його медичній книжці.

Відповідно до ст. 109 ЦПК України, - у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

За клопотанням ОСОБА_1 судом по справі призначалась судово-психологічна експертиза. Оплата за проведення експертизи була покладена на позивача, який заявив дане клопотання. Проте експертною установою було повернуто матеріали розглядуваної цивільної справи без виконання призначеної судом судово-психологічної експертизи в звязку з не здійснення оплати за її проведення.

А тому в даному випадку мають місце обставини, передбачені ст. 109 ЦПК України.

Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Крім того, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, судові витрати необхідно віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ст. ст. 4, 11, 12, 13, 80, 81, 89, 141, 263-266, 273, ч. 4 ст. 274 ЦПК України, ст.ст. 23, 1167, 1173 ЦК України, ст.ст. 116, 237-1 КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд, -

в и р і ш и в :

В позовних вимогах ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (, місцезнаходження: вул. Смілянська, 23, м. Черкаси, 18002), Пенсійного фонду України (, місцезнаходження: вул. Бастіонна, 9, м. Київ, 01601), Державної казначейської служби України (, місцезнаходження: вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601) про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня його проголошення.Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 23.06.2022р.

Головуючий: О. Г. Казидуб