Справа № 183/6775/14
№ 2/183/1193/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2022 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д. І.,

секретаря судового засідання Пономаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

22 жовтня 2014 року ПАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є позивач - АТ КБ "ПриватБанк") звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалося на те, що 25 вересня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №DNN0AW05600084, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 12 717,18 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,76% на місяць (тобто 9,12% на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом, зі строком повернення до 24 вересня 2012 року включно.

Зі своєї сторони, Банк виконав всі умови підписаного договору, надав ОСОБА_1 кредит у зазначеному вище розмірі, однак, відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань, своєчасно не сплачував кредит, відсотки та комісію за користування кредитом, в результаті чого станом на 01 жовтня 2014 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 36 805,14 доларів США, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7 997,24 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 9 308,38 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 1 051,96 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 18 447,56 доларів США.

Зазначену суму, а також судові витрати в розмірі 3 654,00грн. позивач просить стягнути з відповідача на його користь.

Ухвалою суду від 14 листопада 2014 року відкрите провадження у справі.

Заочним рішенням суду від 12 лютого 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, з відповідача ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № DNN0AW05600084 від 25 вересня 2007 року в розмірі 36 805,14 доларів США (еквівалент 476 626,56 грн.), яка складається з : заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7 997,24 доларів США (еквівалент 103 564,26 грн.), заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 9 308,38 доларів США (еквівалент 120 543,52 грн.), заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 1 051,96 доларів США (еквівалент 13 622,88 грн.), пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 18 447,56 доларів США (еквівалент 238 895,90 грн.), а також судовий збір у розмірі 3 654,00 грн., а всього на суму 480 280,56 грн.

23 березня 2021 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення суду, в обґрунтування якої позовні вимоги не визнав в повному обсязі, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначив, що під час ухвалення даного рішення, яким з нього на користь Банку стягнуто заборгованість в іноземній валюті, судом в мотивувальній частині рішення не розкриті та не досліджені питання, які, на його думку, є суттєвими та обов`язковими для з`ясування, а саме: яким чином він, як позичальник, повинен був сплачувати кошти за кредитним договором, з прив`язкою до якого курсу валюти та на яких умовах тощо; наявність у фінансової установи (Банку) відповідної ліцензії на дату укладання даного договору та на дату ухвалення рішення.

У відповіді на заяву про перегляд заочного рішення представник відповідача - Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" зазначив, що Банк на момент укладання кредитного договору мав ліцензію від 04.12.2001 року та відповідний дозвіл від 29.07.2003 року, а тому мав право на вчинення банківських операції , в тому числі й у іноземній валюті. Щодо погашення кредиту, зазначив, що п. 7.1 Договору встановлений період сплати щомісячних платежів, а саме з 24 по 28 число кожного місяця в сумі 239,30 доларів США, до якої входять заборгованість по кредиту, відсотки та винагорода. Посилання відповідача ОСОБА_1 на прив`язку до курсу валюти є безпідставними, оскільки щомісячний платіж визначено у доларах США в розмірі 239,30 доларів США.

Ухвалою суду від 01 липня 2021 року ОСОБА_1 поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення; заочне рішення суду від 12 лютого 2015 року скасовано, а справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 28 вересня 2021 року виправлено описку в ухвалі суду від 01 липня 2021 року.

Ухвалою суду від 18 квітня 2022 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті.

В судове засідання представник позивача - Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" не з`явився, звернувся до суду з заявою, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника остання просила слухати справу без її участі, заперечувала проти задоволення вимог, просила в позові відмовити.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, дійшов такого висновку.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 25 вересня 2007 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є позивач - АТ КБ "ПриватБанк") та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №DNN0AW05600084, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредитні кошти на строк з 25.09.2007 року по 24.09.2012 року включно, у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 12 717,18 доларів США на наступні цілі: 9 777,22 доларів США на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також у розмірі 6,79 доларів США для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2; на сплату страхових платежів за договором страхування транспортного засобу № DNN0AW05600084 від 25.09.2007 року, договором особистого страхування № DNN0AW05600084від 25.09.2007 року до 24.09.2008 року в сумі 97,77 доларів США, а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 97,77 доларів США, та у розмірі 2 737,62 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,76% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,31% від суми наданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного Договору (п. 7 Особливі умови Договору).

Умовами договору сторони погодили, що періодом сплати вважати період з 24 по 28 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим Договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту), здійснюється в наступному порядку: щомісяця, починаю через місяць в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 239,30 доларів США для погашення заборгованості за кредитом, що складається із заборгованості кредиту, відсоткам, винагороди.

Згідно з п. 7.3 Договору, при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує Банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1,00 грн.

Відповідно до п. 4.1 Договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п.п. 2.2., 2.2.3, 7.5 даного Договору, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити Банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1,00 грн. за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Своїм підписом у кредитному договорі відповідач ОСОБА_1 підтвердив, що ознайомлений з правами та обов`язками сторін, порядком розрахунків.

Відповідно до умов кредитного договору позивач зобов`язаний був надати відповідачу кредит на умовах, передбачених кредитним договором.

Позивач виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти в повному обсязі в зазначеному в договорі розмірі, проте відповідач належним чином не виконує умови договору, своєчасно не сплачує проценти, винагороду за користування кредитом.

Згідно ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язання є договір.

У визначені ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст.3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, обов`язкові відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, істотними умовами кредитного договору, які регламентовано ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України, виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання/ неналежне виконання умов договору.

Зі змісту кредитного договору вбачається, що в ньому визначено істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, винагороди, умови кредитування та порядок його повернення. Позичальник погодився на укладення договору саме такого змісту та на запропонованих Банком і взаємно погоджених умовах, про що свідчить підписання ним договору без будь-яких зауважень чи заперечень.

Вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, свідчить про виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди, які сторонами кредитного договору були погоджені, зокрема із всіма його істотними умовами з дотриманням вимог законодавства України.

Згідно з приписами ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Так, іноземна валюта як засіб платежу, зокрема за зобов`язаннями, відповідно до частини другої статті 192 ЦК України може використовуватися в Україні лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно частини третьої статті 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до пункту 1 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет) Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Згідно пунктів 2 та 3 статті 5 зазначеного Декрету Кабінету Міністрів України, генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання, а саме на здійснення операцій, пов`язаних з торгівлею іноземною валютою, з правом відкривати на території України пункти обміну іноземних валют, у тому числі на підставі агентських угод з іншими юридичними особами - резидентами.

Підпунктами "в", "г" пункту 4 статті 5 Декрету встановлено, що для проведення резидентами валютних операцій, а саме надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання індивідуальні ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно пункту 5 статті 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії (індивідуальної ліцензії), як це встановлено пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за № 1429/10028, дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений Банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Відповідно до частини першої статті 524 ЦК України зобов`язання повинно бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Згідно частини другої статті 524 ЦК України сторони за договором можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно частини другої статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Судом встановлено, що ЗАТ КБ «ПриватБанк» на час укладення кредитного договору мав банківську ліцензію № 22 від 04 грудня 2001 року, зокрема дозвіл № 22-2 від 04 грудня 2001 року з додаток до нього від 29 липня 2003 року, видані Національним банком України, згідно яких мав здійснювати банківські операції, в тому числі й у іноземній валюті.

Отже, ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є позивач АТ КБ «ПриватБанк»), як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції з надання кредитів в іноземній валюті, має право на здійснення таких операцій, а резидент - отримувати кредити.

Таким чином, закон не забороняє використання іноземної валюти на території України, а навпаки, регламентує порядок її використання, у тому числі фінансовими установами. Положення ст. 192, ч.ч. 1,3 ст. 533 ЦК України також не містять посилання на те, що грошова одиниця України є єдиним платіжним засобом на території України.

Враховуючи правомірність надання Банком кредиту позивачу в іноземній валюті, погодження сторонами виконання зобов`язань в іноземній валюті, що не суперечить положенням законодавства України, на переконання суду, не існує правових підстав ставити під сумнів право Банка здійснювати діяльність в рамках кредитно-договірних зобов`язань з позивачем ОСОБА_1 в іноземній валюті, у тому числі ставити за умову виконання зобов`язань в валюті надання кредиту.

Як зазначалося вище, 25 вересня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № DNN0AW05600084, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 12 717,18 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,76% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,31% від суми наданого кредиту, зі строком повернення до 24 вересня 2012 року включно.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Під час розгляду даної справи встановлено, що відповідач належно не виконує взяті на себе зобов`язання, передбачені кредитним договором, тобто не сплачує відсотки за користування кредитними коштами та не повертає суму отриманого кредиту.

Судом також встановлено, що відповідач належним чином ознайомлений зі змістом кредитного договору, що засвідчується його особистим підписом; його умови останнім не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Відповідач порушив свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом.

У разі порушення відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, відповідно до ч.2 ст. 1050, ч.2 ст. 1054 ЦК України, позивач має право достроково стягнути заборгованість по кредиту, відсоткам та комісії, вимагати виконання інших зобов`язань за кредитним договором відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України).

Встановлено, що в порушення умов кредитного договору, відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісіями, в зв`язку з чим станом на 01 жовтня 2014 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 36 805,14 доларів США, що за курсом 12,95 грн. за 1 долар США відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.10.2014 року еквівалентно становить 476 626,56 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7 997,24 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 9 308,38 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 1 051,96 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 18 447,56 доларів США, що підтверджується довідкою-розрахунком Банку.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суд України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК ( 435-15 ) законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Відповідач не спростував факт отримання кредитних коштів, користувався кредитом та частково сплачував заборгованість за договором, отже, не заперечував факту укладення кредитного договору, тому суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за тілом кредиту у розмірі 7 997,24 доларів США, що за курсом 12,95 грн. за 1 долар США відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.10.2014 року еквівалентно складає 103 564,26 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом з 25.09.2007 року по 01.10.2014 року в розмірі 9 308,38 доларів США, суд приходить до такого висновку.

Як вже зазначалося вище, відповідач підписав та ознайомився з умовами кредитного договору, відповідно до якого процентна ставка на рік складає 9,12% (тобто 0,76% на місяць).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

В той же час, суд звертає увагу на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користуванням кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Як було вже встановлено, сторони погодили строк кредитування до 24.09.2012 року, тому зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти.

Матеріали справи не містять відомостей про погоджений між сторонами розмір відсотків за користування кредитом після закінчення строку дії договору. Тому застосовувати відсотки за користування кредитними коштами після строку його дії, тобто після 24.09.2012 року по 01.10.2014року правові підстави відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по процентам за період з 25.09.2012 року по 01.10.2014 року не підлягають задоволенню, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача щодо нарахування відсотків припинено.

Із розрахунку заборгованості, наданої Банком, вбачається, що заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 24.09.2007 року по 24.09.2014 року становить 6 182,11 доларів США, що за курсом 12,95 грн. за 1 долар США відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.10.2014 року еквівалентно складає 80 058,32 грн., у зв`язку з чим зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь Банку, а тому вимог в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом з 25.09.2007 року по 01.10.2014 року в розмірі 1 051,96 доларів США, суд приходить до такого висновку.

Як вже зазначалося вище, відповідач підписав та ознайомився з умовами кредитного договору, відповідно до якого щомісячна винагорода складає у розмірі 0,31%.

В той же час, право кредитодавця нараховувати передбачену договором щомісячну винагороду (комісію) за користуванням кредитом, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Як було вже встановлено, сторони погодили строк кредитування до 24.09.2012 року, тому зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати винагороду (комісію) за користування кредитом.

Матеріали справи не містять відомостей про погоджений між сторонами розмір винагороди (комісії) за користування кредитом після закінчення строку дії договору. Тому застосовувати комісію (винагороду) за користування кредитними коштами після строку його дії, тобто після 24.09.2012 року по 01.10.2014року правові підстави відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по комісії за період з 25.09.2012 року по 01.10.2014 року не підлягають задоволенню, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача щодо нарахування комісії припинено.

Із розрахунку заборгованості, наданої Банком, вбачається, що заборгованість по комісії за користування кредитом за період з 24.09.2007 року по 24.09.2014 року становить1 051,96 доларів США, що за курсом 12,95 грн. за 1 долар США відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.10.2014 року еквівалентно складає 13 622,88 грн., у зв`язку з чим зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь Банку, а тому вимог в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення пені з 25.09.2007 року по 01.10.2014 року в розмірі 18 447,56 доларів США, суд приходить до такого висновку.

Як вже зазначалося вище, п. 7.3 Договору визначено, що при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує Банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1,00 грн.

Відповідно до п. 4.1 Договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п.п. 2.2., 2.2.3, 7.5 даного Договору, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити Банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1,00 грн. за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

В той же час, право кредитодавця нараховувати передбачену договором неустойку (пеню, штрафи) припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення пені за період з 25.09.2012 року по 01.10.2014 року не підлягають задоволенню, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача щодо нарахування пені припинено.

Із розрахунку заборгованості, наданої Банком, вбачається, що заборгованість по пені за період з 24.09.2007 року по 24.09.2014 року становить 5 459,69 доларів США, що за курсом 12,95 грн. за 1 долар США відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.10.2014 року еквівалентно складає 70 702,98 грн., у зв`язку з чим зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь Банку, а тому вимог в цій частині підлягають задоволенню.

Інші доводи сторін судом не приймаються до уваги, оскільки не спростовують наведених висновків суду.

Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За наведених вище обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума заборгованості за кредитним договором №DNN0AW05600084від 25 вересня 2007 року в розмірі 20 691,00 доларів США, що за курсом 12,95 грн. за 1 долар США відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.10.2014 року еквівалентно складає 267 948,45 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7 997,24 доларів США (еквівалент 103 564,26 грн.), заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 25.09.2007 року по 24.09.2012 року в розмірі 6 182,11 доларів США (еквівалентно 80 058,32 грн.), заборгованості по комісії за користування кредитом за період з 25.09.2007 року по 24.09.2012 року в розмірі 1 051,96 доларів США (еквівалентно 13 622,88 грн.), пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 25.09.2007 року по 24.09.2012 року в розмірі 5 459,69 доларів США (еквівалентно 70 702,98 грн.)

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні суду було сплачено судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.

Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 054,19 грн., виходячи з розрахунку: (267 948,45 грн. (сума, задоволена судом) х 3 654,00 грн. (сплачений судовий збір) / 476 626,56 грн. (заявлена сума).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором №DNN0AW05600084 від 25 вересня 2007 року в розмірі 20 691,00 доларів США, що за курсом 12,95 грн. за 1 долар США відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.10.2014 року еквівалентно складає 267 948,45 грн. (двісті шістдесят сім тисяч дев`ятсот сорок вісім грн. 45 коп.), яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7 997,24 доларів США (еквівалент 103 564,26 грн.), заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 25.09.2007 року по 24.09.2012 року в розмірі 6 182,11 доларів США (еквівалентно 80 058,32 грн.), заборгованості по комісії за користування кредитом за період з 25.09.2007 року по 24.09.2012 року в розмірі 1 051,96 доларів США (еквівалентно 13 622,88 грн.), пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 25.09.2007 року по 24.09.2012 року в розмірі 5 459,69 доларів США (еквівалентно 70 702,98 грн.).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати у розмірі 2 054,14 грн. (дві тисячі п`ятдесят чотири грн. 14 коп.).

В задоволенні іншої частини вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", відмовити.

Учасники справи:

- позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк", , місцезнаходження юридичної особи: м. Київ, вул. Грушевського, 1д;

- відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 01 червня 2022 року.

Суддя Д. І. Городецький