Справа № 211/247/19
Провадження № 2/211/100/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 червня 2022 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі

головуючого судді Ткаченко С.В.

при секретарі Мариненко Е.П.

за відсутності :

представника позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК»

відповідача Міллєр Н.С.

представника відповідача Кіщак А.А.

розглянувши в порядку спрощеного провадження в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд, -

ВСТАНОВИВ:

21.12.2018 року АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовною заявою, яку у подальшому 10.06.2020 року уточнили, вказавши, що відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 15.01.2010 року, ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

В порушення умов Договору станом на 24.05.2020 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором № б/н від 15.01.2010 року у загальному розмірі 426505,86 грн., яка складається із: 75,68 грн. заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 426430,18 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом.

Відповідач ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 15.01.2010 року у добровільному порядку не погасила, тому позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вимушений звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів. Просять стягнути з відповідача заборгованість по кредиту в розмірі 426505,86 грв., та судові витрати у розмірі 6397,59 грн.

В подальшому 28.12.2020 року позивач у друге уточнив свої позовні вимоги зменшивши їх розмір, та просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 15.01.2010 року в розмірі 75,68 грн., яка складається із:75,68 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі за простроченим тілом кредиту, та понесені судові витрати.

12.04.2019 року Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області було ухвалене заочне рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 109217,69 грн., та судовий збір у розмірі 1762,00 грн.

Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 16.03.2020 року дане заочне рішення було скасоване.

В ході розгляду справи представник відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надала відзив на уточнену позовну заяву від 10.06.2020 року, в обґрунтування якого зазначила, що з позовними вимогами не згодна та вважає їх незаконними і необґрунтованими. Заявила про застосування строків позовної давності.

Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, вказують що відповідачем не виконано належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором . Вважають свої позовні вимоги обґрунтованими, поданими до спливу строку позовної давності, та просять їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач та її представник відповіді не надавали.

У відповідності до гл. 10 ст. 274 ЦПК України «у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи.

Ч. 2 даної статті вказує, що «у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін».

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України «Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Представник позивача раніше звертався до суду з заявою про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримують, про що також відображено у прохальній частині уточненої позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 звернулися до суду з заявами про розгляд справи за їх відсутності, проти позовних вимог банку заперечують з підстав викладених у відзиві. ОСОБА_1 просить застосувати строк позовної давності.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов з урахуванням уточнень, задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні встановлено, що 15.01.2010 року відповідачем ОСОБА_1 була підписана заява, яка відповідно ч. 1 ст. 634 ЦК України разом з пам`яткою клієнта, умовами та Правилами надання банківських послуг , а також тарифами є договором про надання банківських послуг.

З даної Заяви вбачається, що ОСОБА_1 ознайомилась та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Після підписання вказаної заяви, 15.10.2010 року ОСОБА_1 було відкрито рахунок та 15.01.2010 року було видано картку НОМЕР_1 .

Також ОСОБА_1 15.01.2010 року було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», з якої вбачається, що сторони погодили відсоткову ставку за користування кредитними коштами - 3,0 % на місяць та пеню за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань.

Згідно довідки позивача про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на ОСОБА_1 , останній 15.01.2010 року був встановлений кредитний ліміт у розмірі 2000,00 грн., який 12.11.2010 року було збільшено до 2400,00 грн.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку до останнього уточненого позову яким зменшено розмір позовних вимог від 28.12.2020 року, заборгованість за кредитним договором № б/н від 15.01.2010 року станом на 26.11.2020 року становить 75,68 грн., яка складається із: 75,68 грн. заборгованість за тілом кредиту в тому числі і заборгованість за простроченим тілом кредиту.

Між сторонами виник спір щодо належного виконання відповідачем кредитних зобов`язань та наявності правових підстав для стягнення заборгованості в судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до частини другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з вимогами ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги.

Судом досліджено виписку за рахунком ОСОБА_1 , з якої вбачаються операції за картками НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , зокрема зняття готівкових коштів, поповнення карткового рахунку, придбання товарів.

За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що надані АТ КБ «ПриватБанк» по справі докази є належними та допустимими, у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідач ОСОБА_1 відповідно до наданого позивачем розрахунку, з січня 2010 року користувався кредитними коштами, наданими їй банком, за договором б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

На підставі наведеного вище, суд вважає що між сторонами був укладений кредитний договір № б/н від 15.01.2010 року, за умовами якого відповідачу ОСОБА_1 надано кредитні кошти в розмірі 2400,00 грн. на платіжну картку, що підтверджується виписками з особового рахунку відповідача.

У свою чергу, належність наданих позивачем доказів відповідачем не спростована.

Щодо застосування позовної давності.

Позивачем надано довідку від 22.05.2020 року № 30.1.0.0/2-20181227/256, з якої вбачається, що ОСОБА_1 згідно кредитного договору отримала картки НОМЕР_1 та НОМЕР_2 зі строком пере випущеної картки до останнього дня 11.2015 року.

Доказів, що після листопада 2015 року картка ОСОБА_1 пере випускалася, суду не надано.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року № 6-169цс14, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15 зроблено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При цьому, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечується ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення грошового зобов`язання, що підтверджено висновком, викладеним у постанові ВП Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження №14-10 цс 18).

Виходячи з наведеного, зобов`язання ОСОБА_1 повернути кредитні кошти настали у грудні 2015 по закінченню строку дії виданої картки.

В ході розгляду справи відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 заявили про застосування позовної давності.

Отже проаналізувавши наведені норми та обставини справи, суд дійшов висновку про те, що строк дії кредитного договору визначений по листопад 2015 року, і перебіг строку позовної давності порушених прав АТ КБ «ПриватБанк» щодо спірної суми кредитної заборгованості почався з наступного місяця після закінчення строку дії картки, тобто з 01 грудня 2015 року.

Згідно довідки про умови кредитування, розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості, але не менше 50,00 грн. і не більше суми заборгованості. Строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, що слідує за звітним.

Отже, у межах строку кредитування відповідач мав сплачувати за договором періодичні (щомісячні) платежі до 25 числа місяця, що слідує за звітним.

ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами до вересня 2012 року, останній платіж на погашення частково заборгованості за договором у розмірі 170,00 грн. було внесено 22.09.2012року.

Договірне списанням коштів після вересня 2012 року не може призводити до переривання позовної давності, адже банк самостійно здійснює списання грошових коштів, і боржник, при цьому, не вчиняє будь-яких активних дій, які б стали підставою для переривання.

Згідно матеріалів справи, з позовом банк звернувся до суду через пошту 21.12.2018 року, переривання перебігу строку позовної давності судом не встановлено.

Тобто, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитом з пропуском строку позовної давності, який встановлений на рівні трьох років.

Суд не бере до уваги погашення заборгованості за кредитним договором у період з 01.10.2019 року по 18.03.2020 року, оскільки дане зарахування коштів як вбачається з наданої ОСОБА_1 довідки з її місця праці, відбувалося після винесення заочного рішення від 12.04.2019 року у справі 211/247/19 та на його виконання, яким з ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість за кредитним договором, та яке ухвалою суду від 16.03.2020 року, скасоване.

З огляду на викладене, суд вважає за потрібне застосувати до позовних вимог позивача строк позовної давності та з цієї підстави повністю відмовити у задоволенні позову з урахуванням його уточнення.

У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України підстав для відшкодування позивачу судового збору не має.

Керуючись ст.ст. 76-81, 141, 258-259, 264-265, 354-355ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовити.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя: С. В. Ткаченко