Справа № 157/1801/20
Провадження №2/157/15/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2022 рокумісто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Гамули Б.С.,

з участю: секретаря судового засідання Семенюк О.В.,

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника позивача ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

представників відповідача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, державний нотаріус Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Кузьміна Ірина Миколаївна, про визнання договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки недійсними та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,

встановив:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просять визнати недійсними договори купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки, посвідчені державним нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Волинської області Кузьміною І.М. 06 травня 2016 року та зареєстровані в реєстрі за №552 і №553, а також скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно: нежитлове приміщення продовольчий магазин з баром площею 562,4 кв.м. та земельну ділянку для обслуговування цього магазину з баром площею 0,2033 га, які розташовані в АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді від 30 грудня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Згідно з ухвалою від 12 лютого 2021 року суд перейшов від розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правила загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 31 серпня 2021 року до участі у даній цивільній справі залучено як третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, державного нотаріуса Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Кузьміну Ірину Миколаївну.

Позов мотивовано тим, що 06 травня 2016 року між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , який діяв від імені відповідача ОСОБА_4 , було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, зареєстрований в реєстрі за №552 та посвідчений державним нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Волинської області Кузьміною І.М. Згідно з п. 1.2 договору купівлі-продажу нежитлового приміщення предметом договору є продовольчий магазин з баром площею 562,4 кв.м., що відчужується за даним договором, розташований у АДРЕСА_1 . Одночасно в пункті 1.3 вказаного договору вищезазначений продовольчий магазин з баром площею 562,4 кв.м. належить продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 21 січня 2008 року Раковоліською сільською радою Камінь-Каширського району Волинської області на підставі рішення Раковоліської сільської ради від 19 грудня 2007 року №82, зареєстрованого комунальним підприємством «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» 21 січня 2008 року в книзі №2, номер запису №104 та внесеного до електронного Реєстру прав власності на нерухоме майно 21 січня 2008 року за реєстраційним номером 21816871. Згідно з п. 2.1 договору купівлі-продажу нежитлового приміщення продаж продовольчого магазину з баром площею 562,4 кв.м. вчинений за суму 99915 грн 98 к.

Того ж дня, 06 травня 2016 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , який діяв від імені ОСОБА_4 , було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, предметом якого була земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0692, що розташована в АДРЕСА_1 та на якій знаходиться нежитлове приміщення продовольчий магазин з баром площею 562,4 кв.м. Згідно з п. 2 договору купівлі-продажу земельної ділянки її продаж вчинено на суму в розмірі 35862 грн 12 к. Вказана земельна ділянка належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, посвідченого державним нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Волинської області Кузьміною І.М. 19 жовтня 2011 року за реєстровим №2008.

Проте, позивачі вважають, що зазначені вище договір купівлі-продажу нежитлового приміщення та договір купівлі-продажу земельної ділянки підлягають визнанню недійсними з тих правових підстав, що вони є фіктивними, а також укладені в порушення вимог чинного законодавства без отримання нотаріальної згоди іншого з подружжя ОСОБА_2 . Жодна зі сторін не мала наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися оскаржуваними договорами та характерні для договорів купівлі-продажу, оскільки вказані договори укладалися з метою уникнення звернення стягнення на нерухоме майно (продовольчий магазин з баром та земельну ділянку) за кредитними зобов`язаннями, що існували в ОСОБА_2 . Крім того, фактично грошові кошти за оспорюваними договорами не передавалися продавцю, а ОСОБА_4 не мав достатнього джерела доходів для того, щоб сплатити грошові кошти в зазначеній у договорах сумі. При цьому, вартість нерухомого майна, зазначена в договорах купівлі-продажу, в кілька разів є меншою ніж її дійсна ринкова вартість, що також свідчить про фіктивність правочину та недотримання істотних умов договору.

На підтвердження фіктивності оскаржуваних договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки позивачі наводять і ту обставину, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 були давніми друзями, вони знайомі досить давно та завжди допомагали один одному. ОСОБА_7 був другом їх сім`ї протягом двох десятків років. ОСОБА_2 та ОСОБА_7 не один раз відпочивали разом та були названими братами. Про їх тривалі дружні відносини свідчать фотокартки з відпочинку та з весілля дітей. Не один раз ОСОБА_7 виступав поручителем за кредитними договорами, укладеними ОСОБА_2 .

Так, 18 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті в розмірі 162000 доларів США, що еквівалентно 818100 грн за курсом НБУ на день укладання договору.

21 березня 2008 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого банк зобов`язувався передати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті в розмірі 106000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 525300 грн за курсом НБУ на день укладання договору. ОСОБА_7 виступав поручителем за вказаними кредитними договорами на підставі договору поруки №180384 від 18 лютого 2008 року та договору поруки №189728 від 21 березня 2008 року. Вказані в кредитних договорах грошові кошти бралися на придбання квартири та земельної ділянки.

В той же період 28 березня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Волинської обласної дирекції було укладено кредитний договір №014/08-11/2096, відповідно до якого банком було надано позичальнику кредит у сумі 210000 доларів США строком до 30 березня 2015 року зі сплатою 13,5 % річних.

31 березня 2008 року між позивачкою ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 28 березня 2008 року було укладено договір поруки №014/08-11/2096 та договір іпотеки, відповідно до якого цей договір забезпечував вимоги іпотекодержателя, що випливали з кредитного договору №014/08-11/2096 від 28 березня 2008 року.

Згідно з п. 1.2 договору іпотеки від 31 березня 2008 року предметом іпотеки є нерухоме майно: продовольчий магазин з баром площею 562,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належав позивачам на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Раковоліською сільською радою. Пунктом 1.5 договору іпотеки передбачено, що заставна вартість предмета іпотеки визначається сторонами в сумі 1 932 000 грн.

Грошові кошти за кредитним договором №014/08-11/2096 від 28 березня 2008 року бралися ОСОБА_2 для проведення ремонту продовольчого магазину з баром, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який разом із земельною ділянкою є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки було набуто у шлюбі. Сім`я Митчиків мала власний сімейний ресторанний бізнес кафе «Вечірній Київ» в с. Раків-Ліс, Камінь-Каширського району Волинської області, тому вказані грошові кошти передбачалися саме на розвиток бізнесу.

У зв`язку з тим, що грошові зобов`язання за кредитними договорами ОСОБА_2 не мав можливості виконувати через складну економічну ситуацію в країні та стрімкого зростання курсу валюти в 2013 році ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до Камінь-Каширського районного суду Волинської області з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/08-11/2096 від 28 березня 2008 року в розмірі 1 307 259 грн 62 к. Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинського області від 18 червня 2013 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Волинської обласної дирекції заборгованість по кредитному договору №014/08-11/2096 від 28 березня 2008 року на загальну суму 1 307 259 грн 62 к. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 17 жовтня 2013 року рішення Камінь-Каширського районного суду Волинського області від 18 червня 2013 року залишено без змін.

Оскільки нерухоме майно: продовольчий магазин з баром площею 562,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 залишався в іпотеці ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», у 2016 році виник ризик реалізації майна на прилюдних торгах, так як було відкрито виконавче провадження, в рамках якого було арештовано й описано вказане майно відділом державної виконавчої служби Камінь-Каширського районного управління юстиції, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 19 листопада 2015 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06 травня 2016 року. У зв`язку з цим, щоб не ставити під удар бізнес, за рахунок якого й здійснювалося погашення кредитної заборгованості, та щоб не втратити нежитлове приміщення, між позичальником та банком було досягнуто домовленості про те, що ОСОБА_2 здійснює часткове погашення заборгованості в розмірі 1 237 274 грн 17 к., а банк, у свою чергу, знімає обтяження на предмет договору іпотеки продовольчий магазин. Зазначені вище домовленості між сторонами були виконані, заборгованість за кредитним договором №014/08-11/2096 від 28 березня 2008 року була виплачена в обумовленому розмірі 26 квітня 2016 року, після чого обтяження на нерухоме майно було фактично знято. Частина боргу перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в розмірі 69 985 грн 45 к. все ж залишилася невиплаченою та обліковувалася за ОСОБА_2 .

Крім того, в 2016 році ОСОБА_2 стало відомо, що в серпні 2015 року до Оболонського районного суду м. Києва було подано ще один позов ТОВ «Кей-Колект» (справа №756/11182/15), який є правонаступником ПАТ «УкрСиббанк», до ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором № від 18 лютого 2008 року.

Оскільки ОСОБА_2 не мав можливості погасити борг одразу за кількома кредитами, а також беручи до уваги те, що фактично бізнес позивачів нерозривно пов`язаний з нежитловим приміщенням продовольчим магазином з баром площею 562,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , то з метою унеможливлення примусового відчуження продовольчого магазину з баром та земельної ділянки між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було досягнуто згоди про те, що на час вирішення судового спору майно тимчасово переписується на сина ОСОБА_7 відповідача ОСОБА_4 . Для виконання зазначеної домовленості ОСОБА_4 оформив на свого батька ОСОБА_7 довіреність на укладення оспорюваних договорів. З метою мінімізації витрат на нотаріальні послуги та податки в договорах була вказана фіктивна вартість майна, яка в десятки разів була менша реальної її вартості. Жодних коштів за договорами позивачам не сплачувалося, спірне майно ніколи покупцю, ані його довіреній особі не передавалося. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишилися фактичними володільцями та власниками спірного нежитлового приміщення та земельної ділянки й продовжували використовувати його у власних цілях для ведення ресторанного бізнесу кафе «Вечірній Київ».

Діяльність ресторанного комплексу здійснювалась у вигляді організаційно-правової форми фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , зареєстрованої ще з 2003 року, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, де зазначено наступні види КВЕД: інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (основний); 56.10 діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Також нежитлове приміщення здавалося в оренду іншим підприємцям для здійснення продажу тютюнових виробів, алкоголю, харчових продуктів.

Сам ОСОБА_2 , його дружина ОСОБА_1 родом із с. Раків Ліс Камінь-Каширського району Волинської області. Позивачі вклали дуже багато сил, енергії та коштів в будівництво свого ресторанного комплексу, здійснювали ремонтні роботи також і в самому селі. Не раз про їх ресторанний заклад добре відгукувалися на шпальтах газети «Полісся». Тому продавати продовольчий магазин з баром по АДРЕСА_1 та земельну ділянку за ціною близько 100 000 грн у позивачів не було ані жодного сенсу, ані жодних намірів, тоді як у вказане майно ними було вкладено грошових коштів у кілька мільйонів гривень.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 була досягнута домовленість про те, що спірне майно буде повернуто після закінчення судових спорів за кредитними договорами, за якими існував ризик звернення стягнення на спірне нежитлове приміщення. 06 листопада 2020 року закінчився розгляд справи Оболонським районним судом м. Києва та ухвалено рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про стягнення заборгованості. Дане рішення набрало законної сили. Однак, попри закінчення розгляду справи, домовленість про повернення спірного нежитлового приміщення ОСОБА_2 ОСОБА_7 , як довіреною особою свого сина ОСОБА_4 , виконана не була, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

У свою чергу, ОСОБА_4 після прийняття рішення суду та фактичного виведення ОСОБА_7 з кола поручителів домовленість щодо повернення спірного майна позивачам не виконує. Проте, позивачі вважають, що у відповідача відсутні правові підстави на володіння спірним майном, адже договори купівлі-продажу, на підставі яких відбулась зміна власників майна, були фіктивними та жодною зі сторін не виконувалися. Натомість, ОСОБА_4 , користуючись смертю батька, після ухвалення судового рішення виставляє спірне майно на продаж за 150 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 4 237 500 грн. за курсом НБУ 28,25 грн. за 1 дол. США, тоді як ціна нежитлового приміщення в договорі купівлі-продажу була вказана в розмірі 99 915 грн 98 к. Вказана обставина ще раз свідчить про те, що ціна договорів купівлі-продажу спірного майна є фіктивною, тому слід вважати, що сторонами не було дотримано вимог щодо істотних умов договору купівлі-продажу, а сам правочин вчинено без наміру створення правових наслідків.

За таких обставин договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 06 травня 2016 року та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 06 травня 2016 року є фіктивними, адже: 1) жодною зі сторін вказані договори купівлі-продажу не виконувалися; 2) ціна договорів купівлі-продажу є заниженою більше ніж у 40 разів; 3) договори купівлі-продажу спірного майна укладені протягом тижня з моменту зняття з них обтяження за погашеним ОСОБА_2 кредитом; 4) сторонам було відомо про існування судового процесу та відкритого виконавчого провадження відносно ОСОБА_2 на час укладення спірних правочинів; 5) ОСОБА_2 фактично викупив у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» нежитлове приміщення за 1 237 274 грн 17 к., заставна вартість якого становила 1 932 000 грн; 6) грошові кошти позивачам за спірне майно не передавалися, а в самого відповідача на той час взагалі були відсутні достатні доходи для укладання оспорюваних правочинів; 7) позивач здійснював фактичне володіння та розпорядження майном без здійснення будь-яких платежів, як єдиний фактичний власник; 8) при укладанні оспорюваних договорів, внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивні правочини, знали заздалегідь, що вони не будуть виконані, тобто мали інші цілі, ніж передбачені правочином. За таких обставин спірний договір купівлі-продажу може бути кваліфікований як правочин, який не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, тобто як фіктивний правочин. Оскільки дії щодо переходу права власності на нерухоме майно до близької сім`ї Митчиків людини відповідача були спрямовані лише на фіктивний перехід права власності, то договори купівлі-продажу підлягають визнанню недійсними.

Посилаючись на викладені обставини, позивачі просять суд визнати недійсними договори купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки, посвідчені державним нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Волинської області Кузьміною І.М. 06 травня 2016 року та зареєстровані в реєстрі за №552 і №553, а також скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно: нежитлове приміщення продовольчий магазин з баром площею 562,4 кв.м. та земельну ділянку для обслуговування цього магазину з баром площею 0,2033 га, які розташовані в АДРЕСА_1 .

У відзиві на позов ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав. Зазначив, що 06 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , від імені якого на підставі довіреності діяв його батько ОСОБА_7 , було укладено договори купівлі-продажу нежитлового приміщення продовольчого магазину з баром площею 562,4 кв.м. та земельної ділянки з кадастровим номером: :01:001:0692. Договори були посвідчені державним нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Волинської області Кузьміною І.М. за реєстровими номерами відповідно №552 та №553. Згідно з умовами цих договорів купівлі-продажу продаж продовольчого магазину з баром площею було вчинено за суму 99 915 грн 98 к., а земельної ділянки за суму 35 862 грн 12 к.

Позовна заява до суду подана позивачами та зареєстрована судом 28 грудня 2020 року, тобто коли з дати укладення договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки від 06 травня 2016 року пройшло вже 4 роки та 7 місяців, у той час як загальний строк позовної давності три роки, встановлений ст. 257 Цивільного кодексу України, закінчився 06 травня 2019 року. З огляду на це відповідач заявив про закінчення строку позовної давності та просить суд застосувати до вимог поданої позовної заяви наслідки спливу строку позовної давності.

Відповідач заперечив, що договори укладені з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема без отримання нотаріальної згоди іншого з подружжя ОСОБА_2 . Дане твердження позивачів не відповідає дійсності, оскільки в пункті 5.2 договору купівлі-продажу вказано, що нежитлове приміщення відчужується за згодою чоловіка ОСОБА_2 . Його згода на укладення цього договору зафіксована в заяві, де справжність підпису засвідчено державним нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Кузьміною І.М. 06 травня 2016 року та зареєстрована у заяві за реєстровим номером № 551.

У пункті 5.6 договору зазначено, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивної та удаваної угоди. Такі ж вимоги й умови щодо правочину зазначені в договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 06 травня 2016 року, де також зазначено, що сторони свідчать, що в тексті договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу земельної ділянки. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, не мають правового значення.

Твердження позивачів про те, що жодна зі сторін не мала наміру створення правових наслідків, які виникають з цих договорів, не відповідає дійсності, оскільки підписуючи договори купівлі-продажу нерухомого майна сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору, а саме: предмету та ціни; прав та обов`язків кожної зі сторін; порядку розрахунків та підтвердили, що укладення договору відповідає їхнім інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їхній внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Твердження позивачів про те, що договори укладались з метою уникнення стягнення на нерухоме майно за кредитними зобов`язаннями, які існували в ОСОБА_2 , є лише уявою позивачів та не підтверджені жодними доказами. Навіть якщо допустити, що продаж нерухомого майна здійснювався подружжям Митчиків з метою не втратити нерухомість, то це є відносини між банком та позивальником Митчиком, які виникли між сторонами внаслідок неповернення суми отриманого кредиту та аж ніяк не впливають на дійсність договорів купівлі-продажу нерухомого майна.

Твердження того, що гроші не передавались позивачам не відповідає дійсності та спростовується самими договорами. Так, відповідно до п. 2.1 договору купівлі-продажу нежитлового приміщення продаж продовольчого магазину з баром площею 562,4 кв.м. за домовленістю сторін вчиняється за суму 99 915 грн 98 к., які продавець отримав повністю від представника покупця після узгодження проекту договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продане нерухоме майно. В пункті 2 договору купівлі-продажу земельної ділянки зазначено, що продаж вчинено за суму 35 862 грн 12 к., які представник покупця передав продавцю після узгодження проекту договору. Таким чином, договорами купівлі-продажу нерухомого майна підтверджується, що розрахунки між сторонами проведені в повному обсязі. Оцінка продовольчого магазину з баром площею та земельної ділянки була проведена ТзОВ «АРК-Консалтинг», яка має сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №17014/14 від 07 жовтня 2014 року, тому вартість об`єктів оцінки нерухомого майна не є надуманою, вигаданою сторонами, а офіційно проведена та підтверджена установою, яка має на це відповідний дозвіл.

Відповідач вважає, що не повинен доводити факту достатності джерела його доходів для сплати грошових коштів за договорами купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки зазначений та погоджений факт проведення повного розрахунку між сторонами відображено в договорах. Сам факт достатності чи недостатності джерела доходів відповідача для сплати грошових коштів по договорах ніяким чином не впливає на їх дійсність чи недійсність.

Після укладення договорів купівлі-продажу зазначене нежитлове приміщення з 06 травня 2016 року по цей час передано в оренду ОСОБА_1 на підставі договорів оренди нежитлового приміщення від 06 травня 2016 року та від 06 травня 2020 року з актами прийому-передачі приміщень.

Щодо тверджень позивача про те, що він не здійснює оплату за користування орендованим майном, а відповідач не вимагає від нього сплати орендної плати, підтверджує лише факт гарного людського відношення та поваги до подружжя Митчиків зі сторони відповідача ОСОБА_4 як данину пам`яті померлому батьку ОСОБА_7 , який за життя сприймав ОСОБА_2 як найкращого товариша. Даний факт великої дружби між померлим ОСОБА_7 та ОСОБА_2 підтверджується і позивачами в позовній заяві. Тому відповідачу ОСОБА_4 особливо болючим є сам факт подачі позивачами цієї позовної заяви.

Та обставина, що ОСОБА_1 не сплачує орендної плати за користування орендованим майном не є підтвердженням фіктивності укладених договорів купівлі-продажу, а лише недобросовісним виконанням умов договору оренди зі сторони орендаря. Відповідач залишає за собою право звернутись до суду із позовною заявою про стягнення суми орендної плати.

У 2020 році ОСОБА_4 прийняв рішення про продаж нежитлового приміщення та земельної ділянки, які належать йому на праві власності. 07 грудня 2020 року між ним та ОСОБА_8 було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна. Відповідно до п. 1.1 попереднього договору сторони зобов`язуються у строк не пізніше 26 лютого 2021 року на умовах, встановлених цим договором, укласти договір купівлі-продажу відносно нерухомого майна, за яким ОСОБА_4 буде продавцем майна, а ОСОБА_8 покупцем. Предметом попереднього договору є спірне нежитлове приміщення та земельна ділянка для його обслуговування.

Про своє рішення відповідач повідомив позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , пояснив умови угоди і надав потенційному покупцеві їх номери телефонів для зв`язку. Після того як ОСОБА_1 стало відомо про укладення попереднього договору, вона 28 грудня 2020 року подала позовну заяву про визнання договорів купівлі-продажу нежилого приміщення та земельної ділянки недійсними, з метою, на думку відповідача, перешкодити укладенню договорів купівлі-продажу нерухомого майна. При цьому варто зазначити, що права орендаря ОСОБА_1 при зміні власника нерухомого майна ніяким чином не порушуються. Потенційний покупець у неодноразових телефонних розмовах з позивачами підтверджував свій намір і готовність залишити ОСОБА_1 орендарем даного приміщення при повному виконанні нею, як орендарем, своїх обов`язків за договором оренди.

Відповідач, як власник, відкрито володіє, користується та розпоряджається належним йому нерухомим майном , про що свідчать такі обставини: майно належним чином зареєстроване в Державному реєстрі речових прав; після набуття права власності відповідачем, як власником, був укладений договір оренди, в якому передбачено, що орендар зобов`язується сплачувати платежі, необхідні для утримання приміщення; після набуття права власності відповідачем, як власником, був укладений попередній договір в установлених законом формі та порядку.

Відповідач вважає, що зазначені ним дії стосовно нерухомого майна після укладення спірних правочинів не містять ознак фіктивності останніх, а свідчать про спрямованість його реального наміру на користування й розпорядження майном, тому просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

У відповіді на відзив позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначили, що не пропустили строк позовної давності звернення до суду, оскільки цей строк слід відраховувати не з дати укладення договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки 06 травня 2016 року, а від часу, коли позивачі довідалися про порушення своїх прав, а саме 07 грудня 2020 року в день укладення попереднього договору, коли відповідач у порушення домовленостей, після смерті батька й ухвалення судового рішення на користь відповідачів, вирішив продати спірне майно та відмовився виконувати домовленості щодо перереєстрації спірного майна на позивачів після виведення ОСОБА_7 з числа відповідачів.

Провадження у справі №756/11182/15-ц відносно ОСОБА_7 було припинено ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 06 листопада 2020 року. Цього ж дня Оболонським районним судом м. Києва було ухвалено рішення про відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_7 . Тому саме після виведення ОСОБА_7 з кола відповідачів, а також після ухвалення судового рішення, відповідач повинен був вчинити дії щодо переоформлення майна на позивачів. Оскільки досягнуті між сторонами домовленості виконувалися до 2020 року, то час порушення прав позивачів слід починати відраховувати саме з дати укладення попереднього договору від 07 грудня 2020 року, тобто часу, коли позивачі дізналися про порушення своїх прав, а отже строк звернення до суду не порушено.

Також позивачі зазначили, сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору купівлі-продажу, а саме щодо його ціни. Вказана в договорі купівлі-продажу нежитлового приміщення ціна в розмірі 99 915 грн 98 к. є значно нижчою ринкової вартості нежитлового приміщення, що також підтверджується долученим відповідачем попереднім договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 07 грудня 2020 року, в якому вказано, що ціна спірного приміщення, яке відчужується, становить 130 000 доларів США, що згідно з курсом НБУ 28,20 грн/1 дол США еквівалентно 3 666 000 грн. Вказана обставина підтверджує те, що оспорюваний договір вчинений на вкрай невигідних умовах, а отже є фіктивним.

Позивачами не передавалося відповідачу спірне майно за оспорюваними договорами. Договір оренди приміщення укладався лише з огляду на господарську діяльність позивачки ОСОБА_1 , яка є фізичною особою-підприємцем, зокрема з метою подачі необхідної звітності в контролюючі органи та зазначення своєї адреси господарської діяльності. Оскільки відповідач вказаний титульним власником майна в результаті проведених реєстраційних дій, то між ним та ОСОБА_1 був укладений формальний договір оренди, який також не виконувався сторонами, тобто теж був удаваним. Позивачем не сплачувалися кошти за договором оренди, тому правові наслідки у вигляді фактичного переходу права власності та передачі майна відповідачу не відбулися, так як ані договір оренди, ані договір купівлі-продажу не виконувалися. Позивачі продовжували фактично володіти і розпоряджатися майном на свій власний розсуд, як і раніше.

Позивачі заперечують твердження відповідача про те, що ними не надано жодних доказів на підтвердження мети укладення фіктивного правочину для уникнення звернення стягнення на нерухоме майно за кредитними зобов`язаннями, оскільки в позовній заяві було зазначено, що 31 березня 2008 року між дружиною ОСОБА_2 ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 28 березня 2008 року було укладено договір поруки №014/08-11/2096 та договір іпотеки, відповідно до якого, цей договір забезпечував вимоги іпотекодержателя, що випливали з кредитного договору, а предметом іпотеки є спірне нерухоме майно. Позовні вимоги підтримали повністю.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач ОСОБА_4 зазначив, що ніяких домовленостей між ним та позивачами про переоформлення нерухомого майна не було. При цьому з Митчиками проводилися переговори щодо купівлі приміщення магазину з баром та земельної ділянки, але пропозицій він них щодо придбання майна він не отримав, тому змушений був шукати інших покупців. Щодо зміни ціни нерухомого майна, то вона виросла в порівнянні з 2016 роком тому, що змінився ринок нерухомості, крім того, слід брати до уваги стан нерухомості, її знос, ремонт приміщень, їх покращення. Кредитні відносини позивачів з банками ніяким чином не пов`язані з договорами купівлі-продажу нерухомого майна. Позивачі не довели, що укладенням договорів купівлі-продажу нерухомого майна порушені їх права та яким чином відбулося таке порушення. Просить відмовити в задоволенні позову.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю. Пояснили, що договори купівлі-продажу приміщення магазину з баром та земельної ділянки були укладені 06 травня 2016 року з метою виведення цього нерухомого майна з-під застави за кредитним договором. Договори були фіктивними, оскільки будь-які розрахунки за ними не проводилися, а майно відповідачу не передавалося, позивачі й надалі продовжували володіти ним та вести господарську діяльність.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у заяві. Додав, що умови оспорюваних договорів є явно невигідними для позивачів, що свідчить про їх фіктивність і спрямованість на досягнення цілей, що суперечать правовій природі такого договору, а тому просить визнати їх недійсними та скасувати державну реєстрацію права власності на відчужене нерухоме майно.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому зсіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що придбав спірне майно за порадою свого батька ОСОБА_7 , який уклав договори купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки від його імені на підставі виданої ним довіреності. Кошти за цими договорами були передані позивачам у нотаріальній конторі перед їх підписанням, а майно було передано на підставі акту приймання-передачі. Будь-яких домовленостей про переоформлення в майбутньому магазину з баром та земельної ділянки на позивачів у нього з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було. Тому оспорюванні договори не є фіктивними та відповідають дійсній волі сторін.

Представники відповідача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Вважають, що жодних вагомих доказів, що вказують на фіктивність договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину з баром та земельної ділянки, укладених сторонами 06 травня 2016 року, позивачі не надали. Договори вчинені за ціною, яка була узгоджена сторонами й зазначена в тексті договорів, їх форма й зміст відповідають вимогам закону, що ставиться до такого виду правочинів, також дотримані вимоги щодо обов`язкового їх нотаріального посвідчення. Тому підстав вважати оспорювані правочини фіктивними немає. Також просять застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, державний нотаріус Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Кузьміна І.М. у судове засідання не з`явилася. Виконуюча обов`язки завідуючої Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Хома Ю.М. подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника нотаріальної контори, в якій зазначила, що при розгляді справи покладається на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні показала, що вона є підприємцем та орендує приміщення в магазині з баром по АДРЕСА_1 . Дане приміщення збудував ОСОБА_2 , а в 2016 році, коли в нього вникли труднощі з погашенням кредиту, його товариш ОСОБА_7 запропонував переоформити це майно на свого сина ОСОБА_4 , щоб воно не було реалізовано в рахунок погашення кредитної заборгованості. Після укладення договорів ОСОБА_2 та ОСОБА_7 запевнили її, що умови оренди не міняються, лише формально змінився власник. Після того як ОСОБА_2 вирішить проблеми з банками, приміщення магазину знову переоформиться на нього.

Свідок ОСОБА_10 показала, що працює бухгалтером у підприємця ОСОБА_1 , а також веде бухгалтерію всіх підприємців, які орендують приміщення в магазині по АДРЕСА_1 . Фактичним власником магазину є ОСОБА_2 , він вирішує всі господарські питання щодо функціонування закладу торгівлі. В 2016 році їй стало відомо, що приміщення магазину та земельна ділянка переоформлена на ОСОБА_4 , проте ОСОБА_2 повідомив їй, що це тимчасово, на період судових спорів за кредитним договором, усі договори оренди з підприємцями залишаються дійсними, лише формально змінився орендодавець.

Допитаний у статусі свідка відповідач ОСОБА_4 показав, що в 2016 році за рекомендацією свого батька ОСОБА_7 він придбав нежитлове приміщення магазину з баром та земельну ділянку АДРЕСА_1 за ціною, яка вказана в договорах купівлі-продажу. З сторони покупця діяв його батько ОСОБА_4 на підставі довіреності. Кошти за договорами передав ОСОБА_1 також його батько в приміщенні нотаріальної контори перед підписанням договорів. Після купівлі нерухомого майна його батько уклав з ОСОБА_1 договір оренди цього майна, кошти за яку також отримував його батько, а після його смерті орендна плата Митчиками не сплачувалася, в зв`язку з чим зараз готується позов про стягнення заборгованості за договорами оренди. Ще в 2019 році його батько ОСОБА_7 хотів продати магазин, однак не встиг, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тоді продажем нежитлового приміщенням зайнявся безпосередньо він, розмістивши на відповідних інтернетсайтах відповідне оголошення. На даний час є особа, яка готова придбати це нерухоме майно та з якою вже укладений попередній договір купівлі-продажу. Тому даний позов поданий ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з метою перешкодити йому реалізувати своєї право вільно розпорядитися належним йому майном. Будь-яких домовленостей про те, що магазин з баром та земельна ділянка в подальшому буде переоформлена на ОСОБА_1 не існує.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, взявши до уваги позицію третьої особи, на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов безпідставним і таким, що до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що 06 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , від імені якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяв ОСОБА_7 , був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення продовольчого магазину з баром площею 562,4 кв.м., який розташований по АДРЕСА_1 . Згідно з умовами укладеного договору нерухоме майно було продано за ціною 99 915 грн 98 к., які продавець отримав повністю від представника покупця після узгодження проекту договору.

Того ж дня між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , від імені якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяв ОСОБА_7 , був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером: :01:001:0692, загальною площею 0,2033 га, для обслуговування вказаного вище продовольчого магазину з баром, яка розташована в АДРЕСА_1 . Згідно з умовами укладеного договору земельну ділянку було продано за ціною 35 862 грн 12 к., які представник покупця передав продавцю після узгодження проекту договору. Сторони підтвердили, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні земельні ділянки. За їх розсудом визначена в цьому договорі вартість саме цієї земельної ділянки є справедливою і відповідає її дійсній вартості. Зазначена в п. 2 цього договору сума продажу за узгодженням сторін є остаточною і змінам не підлягає.

В момент укладення договорів сторони підтвердили, що їм роз`яснено вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків цих правочинів, укладені договори не носять характеру фіктивної чи удаваної угоди, відповідають інтересам та реальній домовленості сторін, не приховують інших правочинів і спрямовані на реальне настання наслідків, які обумовлені в них.

Згода продавцю ОСОБА_1 на укладення договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки, які є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, надана її чоловіком ОСОБА_2 до укладення договорів, що підтверджується його нотаріально посвідченою заявою, яка міститься в матеріалах нотаріальної справи. Представник покупця ОСОБА_7 своєю заявою, яка також долучена до договорів купівлі-продажу, ствердив, що покупець ОСОБА_4 у шлюбі не перебуває, однією сім`єю ні з ким не проживає, тому придбане нерухоме майно буде його особистою власністю.

Договори підписані сторонами та посвідчені державним нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Волинської області Кузьміною І.М. за реєстровими номерами відповідно №552 та №553.

На підставі вказаних вище договорів купівлі-продажу 17 травня 2016 року проведено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , які були предметом договорів, за відповідачем.

Позивачі стверджують, що коштів за договорами купівлі-продажу вони не отримували, нерухоме майно відповідачу не передавалося, метою укладення оспорюваних договорів є виведення його з-під кредитної застави, а тому вважають, що договори не призвели до реального настання правових наслідків, що в свою чергу є підставою для визнання їх недійсними.

В контексті зазначеного, варто зауважити, що цивільним законодавством визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема він має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Згідно з частинами 1 та 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, ключовим є те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. Водночас необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно, при цьому намір вчинення його лише для вигляду повинен бути властивий діям обох сторін правочину. Тобто, якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Таких висновків дійшов Верховний суд під час касаційного перегляду судових рішень у цивільній справі №201/2832/19 в постанові від 31 березня 2021 року.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Окрім того, частиною 1 ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, зокрема зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Оцінюючи доводи сторін у контексті наведених вище норм цивільного матеріального закону та існуючої судової практики, суд зазначає наступне.

Сторонами визнається, що кожна із них на момент вчинення правочину мала намір отримати юридичні наслідки характерні для договорів купівлі-продажу. Тобто укладаючи договір з приводу нерухомого майна, позивачі бажали продати нерухоме майно та отримати за нього кошти, а відповідач відповідно бажав набути нерухоме майно за обумовлену суму коштів, що свідчить про відсутність у сторін умислу як до так і під час підписання договору укласти фіктивний правочин. Тобто укладений договір відповідав їхньому внутрішньому волевиявленню. Так, позивачі підтвердили у своїх заявах по суті справи та в наданих ними суду поясненнях, що бажали відчужити нерухоме майно з метою його виведення з-під кредитної застави й у такий спосіб уникнути звернення стягнення на нього у випадку реалізації банком своїх прав іпотекодержателя. Відповідач, у свою чергу, придбав майно для ведення власної господарської діяльності, прийняв його та розпорядився ним на власний розсуд, про що свідчить факт укладення ним договорів оренди нежитлового приміщення з позивачами від 06 травня 2016 року та від 06 травня 2020 року з актами прийому-передачі приміщень.

Показовим є те, що позивачі зазначають, що про порушення своїх прав дізналися лише в грудні 2020 року, тобто до цього моменту, протягом понад 4 років, позивачі були переконані в тому, що правочини є правомірними. Проте, характерною ознакою фіктивних договорів є обізнаність сторін в момент вчинення правочину, що юридичні наслідки по договору не будуть виконуватися взагалі.

Таким чином, суд не вважає доведеними ті обставини, з наявністю яких закон пов`язує можливість визнати укладений договір недійсним. Презумпцію правомірності правочинів, які виникли між сторонами, позивачами не спростовано, так як обставини, на які вони посилаються не вказують на фіктивність правочинів, тому суд не вбачає правових підстав для задоволення цього позову.

Зважаючи на відсутність законних підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними, суд вважає безпідставними вимоги позивачів про скасування державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно.

Водночас, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю, тому питання щодо спливу позовної давності та застосування відповідних правових наслідків не вирішується.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд покладає на позивачів понесені ними витрати на сплату судового збору.

Керуючись статтями 12, 76, 81, 141, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 215, 655 Цивільного кодексу України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, державний нотаріус Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Кузьміна Ірина Миколаївна, про визнання договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки недійсними та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування, ім`я, місцезнаходження, місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ, реєстраційний номер облікової картки платника податків, номер і серія паспорта сторін: позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ; позивач ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ; відповідач ОСОБА_4 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ; третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, державний нотаріус Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Кузьміна Ірина Миколаївна, вул. Шевченка, 10, м. Камінь-Каширський, Волинська область, 44501, код ЄДРПОУ .

Головуючий: Б. С. Гамула