Справа № 570/989/20
Номер провадження 2/570/42/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2022 року Рівненський районний суд Рівненської області у складі:

судді Гнатущенко Ю.В.

з участю секретаря судових засідань Іллюк С.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Величка О.М.,

представника відповідача Сагата Б.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Рівненського районного суду Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛ-ТРАНС" про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Величко О.М. звернувся в Рівненський районний суд Рівненської області із позовом до відповідача ТзОВ «ОЛ-ТРАНС», в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ ТзОВ «ОЛ-ТРАНС» «Про припинення трудового договору» №10-К від 07.02.2020 р.; поновити позивача на посаді водія ТОзОВ «ОЛ-ТРАНС» з 31.10.2019 р.; стягнути з ТзОВ «ОЛ-ТРАНС» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1722,00 грн.; рішення суду в частині поновлення позивача на посаді водія ТзОВ «ОЛ-ТРАНС» з 31.10.2019 р. допустити до негайного виконання; стягнути з ТзОВ «ОЛ-ТРАНС» на користь позивача середнього заробітку в сумі 4,173 грн. за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконання; стягнути моральну шкоду з ТзОВ «ОЛ-ТРАНС» на користь позивача в сумі 10 000 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача витрати за надання правової допомоги у розмірі 5000 грн. (а.с.26-30).

В обґрунтування позову представник позивача вказує, що позивач ОСОБА_1 працював водієм ТзОВ «ОЛ-ТРАНС» Позивач 10.02.2020 р. отримав поштове відправлення №826, в якому знаходився лист №2 від 07.02.2020 р., яким відповідач інформував про необхідність отримання трудової книжки, додатком до вказаного листа долучена копія наказу відповідача №10-К від 07.02.2020 р. про припинення трудового договору між відповідачем та позивачем.

Вказаний наказ відповідача за №10-К від 07.02.2020 р. про припинення трудового договору між відповідачем та позивачем вважає незаконним та безпідставним. Відповідачем порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення. З наказом про звільнення з роботи позивача не ознайомлено та копії йому не видавалися, а лише надіслані поштою. Вказані дії відповідача є порушенням ст. 47 КЗпП України, в якій зазначено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов`язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Відповідно до ч.1 наказу відповідача за №10-К від 07.02.2020 р. про припинення трудового договору- звільнено позивача 31.10.2019 р. за прогул без поважних причин згідно п.4 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ст. 149 КЗпП стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку.

Причини звільнення, наведені у наказі відповідача за №10-К від 07.02.2020 р. про припинення трудового договору, не відповідають дійсним обставинам справи.

Відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин. Тобто, відповідно до вказаної норми чинного законодавства України про працю, прогулом може вважатися лише невихід на роботу без поважних причин.

Оскільки відповідач день звільнення позивача зазначає 31.10.2019 р. за прогул без поважних причин, згідно п.4 ст. 40 КЗпП України підстави звільнення: 1) доповідна записка механіка ОСОБА_2 від 01.11.2019 р.; акти про відсутність на роботі позивача, починаючи з 01.11.2019 р. по 07.02.2020 р.; лист позивачу №120 від 05.12.2019; відповідь позивача на лист №120 від 05.12.2019 р.; лист позивачу №128 від 27.12.2019 р.; лист від Державної установи «Рівненський слідчий ізолятор» №05-8368 від 28.12.2019 р.; лист від комунального підприємства «Рівненської обласної клінічної лікарні» №638/01-17/19 від 12.12.2019 р.

Відповідно до листа відповідача №120 від 05.12.2019 р. «Про відсутність на робочому місці» з 01.11.2019 р. позивач відсутній на робочому місці, однак день звільнення за прогул 31.10.2019 р., тобто в день роботи позивача.

Одночасно, починаючи з 07.11.2019 р. і по 18.11.2019 р. позивач знаходився на лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності від 18.11.2019 р. серія АДН №862347.

Отже, відповідач звільнив позивача без законної на те підстави, а тому, відповідно до положень ст. 235 КЗПП зобов`язаний поновити його на роботі.

Крім того, відповідач допустив позивача до виконання посадових обов`язків водія, направивши його у відрядження на транспортному засобі марки Renault д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується «Бланком подтверждения деятельности», в якому в п.8 зазначено водій ОСОБА_3 , п.9 дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , п.10 номер посвідчення водія НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 , в п. 11 Зазначено, що почав працювати з 28.09.2019 р. по 03.03.2020 р., вказаний бланк завірений підписом і печаткою керівника відповідача. Факт перебування у відрядженні підтверджується роздруківкою даних ТАХОГРАФА встановленого в ТЗ Renault д.н.з. НОМЕР_1 від 10.10.2020 р., в якому зазначений водій ОСОБА_3 , міжнародною ТТН №374622 від 29.02.2020 р., подорожнім листом №177 вантажного автомобіля, де ОСОБА_1 зазначений як водій, завірений штампом відповідача з відмітками про маршрут перевезення, закордонним паспортом з відмітками про перетин кордону. Тобто, незважаючи про видачу наказу про припинення трудового договору за прогул, відповідач фактично допустив позивача до роботи, що свідчить про незаконність наказу про звільнення та відповідного запису у трудовій книжці.

Позивач наводить положення ст. 235 КЗпП України. У результаті незаконного звільнення позивачу не нараховано середньомісячну заробітну плату. Відповідач при поновленні позивача на раніше займаній посаді зобов`язаний виплатити заробіток за час вимушеного прогулу.

Вказані дії з боку відповідача є порушенням законних прав на працю позивача, що завдали позивачу моральних страждань. Позивач наводить положення ст. 43 Конституції України. Відповідач позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя. Вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних страждань, позивач втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя. Всі зазначені моральні страждання, нанесені позивачу незаконними діями відповідача можуть негативно відобразитися на здоров`ї.

Позивач наводить положення ст. 237-1 КЗпП України, у зв`язку з чим відповідач повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, яку він оцінює в 10 000 грн.

Відповідач повинен поновити позивача на попередній роботі та виплатити заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 01.11.2019 р., а також відшкодувати завдану незаконним звільненням моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Звертає увагу суду на постанову Верховного Суду України від 25.05.2016 р. у справі №6-511цс16.

Ухвалою суду від 01.04.2020 р. позовну заяву залишено без руху (а.с.23).

Ухвалою суду від 03.06.2020 р. відкрито спрощене позовне провадження з викликом учасників (а.с.31).

Ухвалою суду від 28.08.2020 р. продовжено відповідачу строк для подання відзиву (а.с.79-80).

Ухвалою суду від 28.12.2020 р. клопотання представника відповідача про витребування доказів та виклик свідків задоволено (а.с.125).

Ухвалою суду від 02.07.2021 р. (а.с. 260) задоволено клопотання представника відповідача та призначено у справі судово-почеркознавчу та судово-технічну експертизи; витребувано у позивача ОСОБА_1 . Бланк подтверждения деятельности від 03.03.2020 р. та Подорожній лист №177 від 28.02.2020 р., копії яких зазначені у додатках до позовної заяви та долучені ним до матеріалів справи, з приводу яких призначена експертиза; зобов`язано ОСОБА_4 надати до суду експериментальні, вільні та умовно вільні зразки підпису і почерку, які відповідали б вимогам Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 року № 53/5, протягом 10 днів з дня набрання ухвалою законної сили; зобов`язано відповідача ТзОВ «ОЛ-ТРАНС» надати суду Подорожній лист №177 від 28.02.2020 р., копію якого долучено відповідачем до матеріалів справи, з приводу якого призначена експертиза, протягом 10 днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Ухвалою суду від 11.05.2022 р. відновлено провадження у справі.

У відзиві вх.13565 від 25.09.2020 р. (а.с.85-88) представник відповідача вказує, що вважає подану позовну заяву безпідставною, необґрунтованою та такою, яка не підлягає до задоволенню, крім того товариством було виявлено, що ряд поданих суду доказів є підробленими.

З 25.01.2016 р. позивач був прийнятий на роботу на посаду водія автотранспортних засобів. ОСОБА_1 , перебуваючи у відрядженні з 03.04.2019 р. по 16.04.2019 р., 12.04.2019 р. на автостраді «А2» на 442 км у Польщі став учасником ДТП в результаті якого були загиблі люди. Ввірений йому транспортний засіб марки Renault модель Magnum д.н.з. НОМЕР_4 був пошкоджений в ДТП. По приїзду із відрядження ОСОБА_1 надав пояснюючу записку, якою повідомив, що перебуває в депресії і не може виконувати свої трудові обов`язки, але просив його не звільняти.

Відповідач пішов на зустріч позивачу та не звільнив його, у період з 16.04.2019 р. по 31.10.2019 р. позивач здійснив лише пару рейсів за кордон і по Україні, при чому єдиною причиною малої кількості виїздів в рейс було те, що позивач відмовлявся виконувати свої трудові обов`язки у зв`язку з депресією.

У жовтні 2019 р. позивач був у відпустці і останній день його відпустки було 31.10.2019 р.

З 01.11.2019 р. позивач не з`являвся на робочому місці без поважних на те причин, на телефонні дзвінки не відповідач, про неявки позивача відповідачем було складено відповідні акти та наявна доповідна записка механіка відповідача ОСОБА_2 від 01.11.2019 р.

05.12.2019 р. відповідач направив лист №120 позивачу із проханням явитися на робоче місце та надати пояснення про причини невиходу на роботу. Однак позивач не з`явився на роботі, а лише надіслав листа від 16.12.2020 р., в якому повідомив, що відповідно до ст. 63 Конституції України повідомляти нічого не буде, але не заперечив, що він був відсутній на робочому місці без поважних не те підстав, а також не повідомив про перебування на лікарняному.

27.12.2019 р. відповідач відправив лист №128 позивачу із повторним проханням явитися на робоче місце та надати пояснення про причини невиходу на роботу, однак даний лист позивач не отримав і він був повернутий до відповідача за закінченням терміну зберігання.

31.10.2019 р. позивач був звільнений із займаної посади у зв`язку із прогулами без важних причин (ч.4 ст. 40 КЗпП України), що підтверджується наказом відповідача №10-К від 07.02.2020 р. Копію даного наказу було надіслано позивачу із листом №2 від 07.02.2020 р.

15.06.2020 р. відповідач отримав позовну заяву ОСОБА_1 від 10.03.2020 р. із додатками про поновлення на роботі.

Відповідачу стало зрозуміло, що після звільнення позивач шляхом шахрайських дій, погроз вмовлянь, підкупу чи змови із працівником відповідача ОСОБА_5 здійснив ряд злочинів, в тому числі підробку документів відповідача на протиправне заволодіння транспортним засобом відповідача марки Renault д.н.з. НОМЕР_1 та напівпричіпом марки KRONE д.н.з. НОМЕР_5 .

Згідно позовної заяви позивача від 10.03.2020 р., про те, що він звільнений з роботи він дізнався 10.02.2020 р. Однак, незважаючи на те, що він був звільнений з ТОВ «ОЛ-ТРАНС», він підробив документи відповідача та самовільно керував транспортним засобом відповідача Renault д.н.з. НОМЕР_1 та напівпричіпом марки KRONE д.н.з. НОМЕР_5

До позовної заяви було подано підроблений Подорожній лист №177 від 28.02.2020 р. Відповідач зауважує, що водії в рейс відпускаються виключно з одним екземпляром подорожнього листа. При його огляді і порівнянні з оригіналом, який наявний у відповідача, видно, що: 1) не збігається показання спідометра при виїзді у підробленому 24145 км, в той же час, як у справжньому стоїть 23795 км; 2) відсутні показання спідометра при поверненні, в той же час, як у справжньому стоїть 28522 км.; 3) підроблений підпис механіка; 4) наявний підпис позивача у графі про прийняття автомобіля, в той же час як у справжньому стоїть підпис ОСОБА_5 ; 5) відсутній підпис у графі здав автомобіль, в той же час, як у справжньому стоїть підпис ОСОБА_5 ; 6) відсутній підпис у графі прийняття автомобіля механіком, в той же час, як у справжньому стоїть підпис механіка; 7) відсутній час виїзду із гаража, в той же час, як у справжньому стоїть 0850; 8) відсутня дата повернення в гараж, в той же час, як у справжньому стоїть 12.03.2020; 9) відсутній час повернення в гараж, в той же час, як у справжньому стоїть 1645; 10) у графі «Прізвище, ім`я, по батькові водія» від руки вписано ОСОБА_3 і проставлений штамп іноземної компанії, в той же час, як у справжньому надруковано виключно ОСОБА_5 ; 11) у графі «Номер посвідчення водія» від руки вписано НОМЕР_2 , в той же час, як у справжньому надруковано виключно КВЕ621787; 12) відсутній підпис водія про отримання завдання водієм, в той же час, як у справжньому стоїть підпис ОСОБА_5 ; 13) у графах «Відмітки про маршрут перевезення» стоять 4 штампи (із них 2 DE Slagmolen, та 2 ACS BELGIUM BVBA) без вказання дати, в той же час, як у справжньому стоять 12 штампів із вказанням дати перебування на кожному підприємстві; 14) у лівому нижньому кутку стоїть відмітка про проходження медичного огляду із вказанням часу 900, в той же час, як у справжньому 800.

До позовної заяви позивача від 10.03.2020 р. було додано підроблений Бланк подтверждения деятельности від 03.03.2020 р., відповідач такий документ не видавало взагалі. При його огляді видно, що: 1) підпис директора Товариства ОСОБА_4 підроблений; 2) неправильно вказано дату приймання водія на роботу зазначено 31.03.2011 р., в той же час коли працівник прийнятий на роботу 25.01.2016 р., а звільнений 31.10.2019 р.

17.06.2020 р. відповідач відібрав пояснення у працівників відповідача, а саме у механіка ОСОБА_2 , менеджера транспортно-експедиційних послуг ОСОБА_6 та водія ОСОБА_5 .

Згідно з наданими поясненнями позивач самостійно напросився у ОСОБА_5 у рейс і попросив протиправно дістати ще один бланк подорожнього листа. У свою чергу жодна посадова особа Товариства уповноважена представляти інтереси відповідача, в тому числі відправляти у відрядження (в рейс), не знала про те, що ОСОБА_1 03.03.2020 р. сів у автомобіль марки Renault д.н.з. НОМЕР_1 і протиправно ним володів і керував до 08.03.2020 р.

30.06.2020 р. ТОВ «ОЛ-ТРАНС» звернулося із заявою про вчинення злочину до Рівненського районного ВП Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області, яка зареєстрована в ЄО №7000 від 30.06.2020 р.

02.07.2020 р. представник ТОВ «ОЛ-ТРАНС» отримав усну відмову представника Рівненського РВП Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області щодо внесення відомостей про кримінальні правопорушення, викладених у заяві ЄО №7000 від 30.06.2020 р. до ЄРДР.

У зв`язку з цим 02.07.2020 р. ТОВ «ОЛ-ТРАНС» звернулося до Рівненського районного суду Рівненської області із відповідною скаргою на бездіяльність Рівненського РВП Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області, яка полягає у невнесені відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

06.07.2020 р. рішенням Рівненського районного суду Рівненської області у справі №570/2448/20 задоволена скарга відповідача та визнано протиправною бездіяльність Рівненського РВП Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області та зобов`язано вчинити дії.

10.07.2020 р. представник відповідача у приміщенні Рівненського РВП Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області від керівника дізнання було отримано Витяг з ЄРДР №0000015 від 09.07.2020 р. із правовою кваліфікацією кримінального правопорушення ч. 1 ст. 190 КК України.

10.07.2020 р. відповідач подав скаргу у Прокуратуру Рівненської області та у Територіальне управління ДБР у м. Хмельницький про невиконання ухвали Рівненського районного суду Рівненської області у справі №570/2448/20 від 06.07.2020 р., що набрала законної сили.

Своїм листом №33-62-3206-20 від 21.07.2020 р. Рівненська місцева прокуратура надала відповідь на вищевказану скаргу, а також витяг з ЄРДР від 09.07.2020 р., відповідно до якого відкрито кримінальне провадження за заявою ТОВ «ОЛ-ТРАНС» та згідно з ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 06.07.2020 р. у справі №570/2448/20 за фактом вчинення ОСОБА_1 та ОСОБА_5 протиправних дій, які кваліфікуються за ч.1 ст. 190, ч.4 ст. 358, ч.2 ст. 289 КК України.

Вказує, що у листопаді 2019 р. позивач взагалі ні разу не з`являвся на території ТОВ «ОЛ-ТРАНС» та й взагалі не їздив. Позивач не надавав на роботу лікарняного листа за листопад 2019 р., його оригінал знаходиться у позивача, а копію загаданого лікарняного листа, як і про існування самого лікарняного листа, ТОВ «ОЛ-ТРАНС» довідалося лише із позовної заяви ОСОБА_1 від 10.03.2020 р. Доказів подання відповідачу лікарняного листа позивач не надав. У листопаді 2019 р. позивач не звертався до відповідача із заявами про звільнення, доказів зворотнього позивач не надав.

У судовому засіданні позивач та його представник уточнені позовні вимоги від 08.05.2020 р. (а.с. 27-30) підтримали та просять їх задоволити. Крім того, у додаткових письмових поясненнях вх. 7698 від 09.06.2022 р. представник позивача адвокат Величко О.М. вказує, що допущення ОСОБА_1 прогулу з 01.11.2019 р. по 07.02.2020 р. не відповідає дійсності, так як у цей період позивач перебував на лікарняному, що підтверджується медичною довідкою. Крім того, директор підтвердив, що у вказаний період позивач звертався до нього за місцем знаходження офісу підприємства в м.Рівне щодо звільнення, однак таку заяву не прийняв. Також підтвердив, що у вказаний період часу позивач фактично не виконував свої трудові обов`язки, так як транспортний засіб, яким керував позивач перебував у ремонті після ДТП. Також наводить положення ст. 148 КЗпП України. Як убачається з наданих відповідачем документів, то ніби факти прогулу виявляли щодня, починаючи від 01.11.2019 р. по 07.02.2020 р. включно, а відтак 07.02.2020 р. не можна було застосувати дисциплінарне стягнення у виді звільнення до позивача за прогул, ніби вчинений 01.11.2019 р., так як з того часу пройшло більше ніж один місяць, а фактично більше 3 місяців, тобто 07.02.2020 р. позивача можна було звільнити за наявності підстав, лише за прогул вчинені з 07.01.2020 р. Пояснення відповідача, що позивач ніби вчинив триваюче порушення трудової дисципліни не відповідає тлумаченню законодавства та правозастосовчої практики. Наводить постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2018 р. у справі 810/1224/17. Так як позивач, зі слів відповідача, до виконання трудових обов`язків не приступав, а факти прогулу, згідно наданих документів, виявляли щодня, то позивач не вчинив триваючого порушення трудової дисципліни. Відповідач не звертався до позивача з вимогою надати пояснення про причини прогулу в період з 01.01.2020 по 07.02.2020 р.

Якщо припустити, що позивач не працював з 01.11.2019 р., то не було підстав складати доповідні записки та акти про прогул за весь цей період, такі документи складаються лише щодо працівника, який перебуває у трудових відносинах.

Звільнення за прогул минулим часом суперечить також і Наказу Мін`юста №58 від 29.07.1993 р. Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників 2.27. Днем звільнення вважається останній день роботи. Так як звільнили позивача 07.02.2020, то саме 07.02.2020 р. є його останнім днем роботи в розумінні вищезазначеної інструкції та положень КЗпП України, а не 31.10.2019 р. Тим більше, що станом на 31.10.2019 р. позивач не допускав прогулу, а тому він не міг бути звільнений за те, що ще не зробив.

Працівник не може бути звільнений у день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення. Працівник може бути звільнений з підстав, передбачених КЗпП України, лише у день видання наказу роботодавця, або у будь-який наступний день за днем видання наказу про звільнення.

У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав та просить суд у їх задоволенні відмовити.

Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, показання свідків, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновків про часткове задоволення позовних вимог.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях у відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що 31.03.2011 р. Наказом №8-К від 31.03.2011 р. позивач прийнятий на роботу водієм автотранспортних засобів ТзОВ "ОЛ-ТРАНС", а 10.02.2012 р. Наказом №3-К від 10.02.2012 р. звільнений з займаної посади за згодою двох сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.46).

25.01.2016 р. наказом №1-к від 22.01.2016 р. директора ТзОВ «ОЛ-ТРАНС» Хомич О.П. позивач ОСОБА_1 був прийнятий на роботу водієм автотранспортних засобів (а.с. 47).

Відповідно до наказу № 54-К від 24.10.2019 р. позивач перебував у відпустці з 24.10.2019 р. по 31.10.2019 р. (а.с.151).

Згідно листка непрацездатності серії АДН № 862347 в період з 07.11.2019 р. по 18.11.2019 р. позивач перебував на лікарняному (а.с.10).

Встановлено, що у зв`язку з відсутністю позивача на роботі посадовими особами відповідача були складені відповідні акти: від 01.11.2019 р., 04.11.2019 р., 05.11.2019 р., 06.11.2019 р., 07.11.2019 р., 08.11.2019 р., 11.11.2019 р., 12.11.2019 р., 13.11.2019 р., 14.11.2019 р., 15.11.2019 р., 18.11.2019 р., 19.11.2019 р., 20.11.2019 р., 21.11.2019 р., 22.11.2019 р., 25.11.2019 р., 26.11.2019 р., 27.11.2019 р., 28.11.2019 р., 29.11.2019 р., 02.12.2019 р., 03.12.2019 р., 04.12.2019 р., 05.12.2019 р., 06.12.2019 р., 09.12.2019 р., 10.12.2019 р., 11.12.2019 р., 12.12.2019 р., 13.12.2019 р., 16.12.2019 р., 17.12.2019 р., 18.12.2019 р., 19.12.2019 р., 20.12.2019 р., 23.12.2019 р., 24.12.2019 р., 26.12.2019 р., 27.12.2019 р., 30.12.2019 р., 31.12.2019 р., 02.01.2020 р., 03.01.2020 р., 06.01.2020 р., 08.01.2020 р., 09.01.2020 р., 10.01.2020 р., 13.01.2020 р., 14.01.2020 р., 15.01.2020 р., 16.01.2020 р., 17.01.2020 р., 20.01.2020 р., 21.01.2020 р., 22.01.2020 р., 23.01.2020 р., 24.01.2020 р., 27.01.2020 р., 28.01.2020 р., 29.01.2020 р., 30.01.2020 р., 31.01.2020 р., 03.02.2020 р., 04.02.2020 р.. 05.02.2020 р., 06.02.2020 р. та 07.02.2020 р. (а.с. 156 - 222).

Згідно з доповідної записки механіка ОСОБА_2 від 01.11.2019 р., позивач 01.11.2019 р. був відсутній на роботі з 09.00 год. до 18.00 год. За домашньою адресою, вказаною в особовій картці працівника, ОСОБА_1 не виявилося. Про наявність поважних причин, що пояснюють відсутність на роботі, ані напередодні, ані протягом робочого дня 01.11.2019 р. від ОСОБА_1 не надходило (а.с 155).

05.12.2019 р. за місцем реєстрації позивача був направлений лист №120 з проханням з`явитися на робоче місце або письмово повідомити причину його невиходу на роботу упродовж 35 календарних днів і підтвердити її поважність документально та попередженням про можливість звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України. (а.с.8).

16.12.2019 р. позивач повідомив відповідача, що розглянувши його лист №120 від 05.12.2019 р. Про відсутність на робочому місці, керуючись ст. 63 Конституції України відмовляється надавати будь-які пояснення (а.с. 9).

27.12.2019 р. відповідач на лист позивача від 16.12.2019 р. про посилання на ст. 63 Конституції України повідомив позивача, що стосується трудових відносин, то ст. 63 Конституції України не позбавляє ОСОБА_1 обов`язку виконувати правила внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «ОЛ-ТРАНС» (з якими позивача письмово ознайомили), на якому позивач офіційно працевлаштований. Як працівник, позивач зобов`язаний дотримуватися робочого часу та КЗпП України, а у випадку допущення прогулу позивачем мають бути надані письмові пояснення з яких причин позивач допустив прогул (з поважних і відповідно підтверджуючі документи, чи - ні). У випадку ненадання такого пояснення, або відмови від надання такого пояснення позивача буде звільнено з роботи у зв`язку із прогулом без поважних причин, а останнім робочим днем позивача день коли позивач останній раз виходив на роботу. Відповідач повідомив, що позивач зобов`язаний до 13.01.2020 р. надати пояснення стосовно відсутності позивача на робочому місці з 01.11.2019 р. по даний час (а.с.89).

Наказом № 10-К від 07.02.2020 р. позивач був звільнений з займаної посади з 31.10.2019 р. на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП за прогул без поважних причин (а.с.7).

07.02.2020 р. відповідач повідомив позивача за місцем його реєстрації про необхідність прибути до відповідача для проведення повного розрахунку та отримання трудової книжки листом (а.с. 6), додатком до якого була копія наказу про звільнення, яку позивач отримав 10.02.2020 р. (а.с.13).

Як убачається з трудової книжки позивача, у записі під номером 12: датою його звільнення вказано 07.02.2020 р., відомості про звільнення : Звільнений з роботи з займаної посади за прогул без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України; підстава звільнення Наказ №10-К від 07.02.2020 р.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишенням роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального навчального закладу).

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок.

Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.

У статті 74 КЗпП України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки зі збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Право на відпустки відповідно і до статті 2 Закону України «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Порядок і умови надання щорічних відпусток передбачено як у статті 79 КЗпП України, так і у статті 10 Закону № 504/96-ВР.

Також, як КЗпП України, так і Законом № 504/96-ВР, а саме у статтях 80 та 11 відповідно, передбачено вимоги про продовження чи перенесення щорічної відпустки.

Щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі:

1) тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку;

2) виконання працівником державних або громадських обов`язків, якщо згідно із законодавством він підлягає звільненню на цей час від основної роботи зі збереженням заробітної плати;

3) настання строку відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами;

4) збігу щорічної відпустки з відпусткою у зв`язку з навчанням.

У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 Закону № 504/96-ВР.

З буквального тлумачення пункту 1 частини другої статті 80 КЗпП України та статті 11 Закону № 504/96-ВР відпустка саме продовжується у разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку.

Тобто ні КЗпП України, ні Закон № 504/96-ВР не передбачає звернення працівника з заявою про продовження відпустки, як не передбачає і необхідності отримання на це згоди роботодавця, оскільки період надання відпустки сторонами уже узгоджено, однак неможливість її використання саме у зазначені в наказі дати спричинена обставинами, які не залежать від волі жодної зі сторін.

Єдиним обов`язком працівника є повідомлення роботодавця про тимчасову непрацездатність, яка засвідчена у встановленому порядку, тобто шляхом видачі листа непрацездатності.

При цьому ні КЗпП України, ні Закон № 504/96-ВР не передбачають саме і виключно письмової форми повідомлення про тимчасову непрацездатність. І таке повідомлення може бути вчинене у будь-який спосіб. А надання листа непрацездатності можливе після виходу з відпустки, що буде підтвердженням правомірності такого продовження і унеможливить обмеження прав працівника та не порушить прав роботодавця, який за відсутності належного підтвердження настання тимчасової непрацездатності не позбавлений можливості прийняти рішення про притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.

Таким чином, продовження щорічної відпустки в разі тимчасової непрацездатності працівника, що настала під час відпустки, відбувається автоматично, є обов`язком роботодавця, для виконання якого йому достатньо отримати від працівника повідомлення про тимчасову непрацездатність, засвідчену у встановленому порядку (тобто про наявність листа непрацездатності), незалежно від того, чи подав працівник відповідну заяву.

Відсутність заяви від працівника щодо продовження відпустки не може скасувати законодавчо встановлений обов`язок роботодавця продовжити відпустку на дні тимчасової непрацездатності, а тим більше не може бути вирішальною підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за прогул без поважних причин.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 712/9213/18 (провадження № 14-108цс20).

Позивач у судовому засіданні зазначив, що після закінчення відпустки у жовтні 2019 р. він виходив на роботу та просив директора звільнити його із займаної посади та надавав листок його непрацездатності у період з 07.11.2019 р. по 18.11.2019 р., однак директор ОСОБА_4 його не хотів звільняти та не взяв листок непрацездатності.

До суду не надано належних та допустимих доказів щодо наявності здачі листка непрацездатності позивача на підприємство, а також заяви позивача про звільнення, що могло б міститися у вхідній документації відповідача, так і в Журналі реєстрації листків непрацездатності.

Однак після закінчення відпустки 31.10.2019 р. та після закінчення непрацездатності позивача з 07.11.2019 р. по 18.11.2019 р., останній на роботу не вийшов і був відсутній до 07.02.2020 р.

З табелю обліку використання робочого часу за період з 01.11.2019 року до 30.02.2020 р. вбачається, що з 01.11.2019 р. по 07.02.2020 р. позивач був відсутнім на роботі.

Отже, доказів того, що позивач здавав лист непрацездатності відповідачу матеріали справи не містять. Судом встановлено, що оригінал листка непрацездатності знаходиться у позивача, про що він не заперечує.

Разом із тим, оскільки позивач не передав відповідачу лист непрацездатності, відповідач обґрунтовано вважав, що позивач здійснив прогул не вийшовши на роботу у вказані дні.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем після 07.02.2020 р.

Не можуть бути взяті до уваги пояснення позивача про те, що «відповідач допустив його до виконання посадових обов`язків водія, направивши його у відрядження на транспортному засобі марки Renault д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується «Бланком подтверждения деятельности», в якому в п.8 зазначено водій ОСОБА_3 , п.9 дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , п.10 номер посвідчення водія НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 , в п. 11 Зазначено, що почав працювати з 28.09.2019 р. по 03.03.2020 р., вказаний бланк завірений підписом і печаткою керівника відповідача; факт перебування у відрядженні позивача підтверджується роздруківкою даних ТАХОГРАФА встановленого в ТЗ Renault д.н.з. НОМЕР_1 від 10.10.2020 р., в якому зазначений водій ОСОБА_3 , міжнародною ТТН №374622 від 29.02.2020 р., подорожнім листом №177 вантажного автомобіля, де ОСОБА_1 зазначений як водій, завірений штампом відповідача з відмітками про маршрут перевезення, закордонним паспортом з відмітками про перетин кордону. Тобто, незважаючи про видачу наказу про припинення трудового договору за прогул, відповідач фактично допустив позивача до роботи, що свідчить про незаконність наказу про звільнення та відповідного запису у трудовій книжці».

Ухвалою суду від 02.07.2021 р. клопотання представника відповідача ТзОВ «ОЛ-ТРАНС» Сагата Б.Р. про призначення судово-почеркознавчої та судово-технічної експертиз у справі задоволено. Призначено по справі судову почеркознавчу та судову технічну експертизи, проведення яких доручено експерту Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України. На вирішення експерта було поставлено питання: 1. Чи підпис, який міститься на Бланку подтверждения деятельности від 03.03.2020 р. виконаний директором ТОВ «ОЛ-ТРАНС» Хомичем Олександром Петровичем? Чи виконаний цей підпис іншою особою? 2. Чи друкований текст, який міститься на Бланку подтверждения деятельности від 03.03.2020 р. знаходиться поверх печатки ТОВ «ОЛ- ТРАНС»? 3. Чи відповідає Подорожній лист №177 від 28.02.2020 р., (який поданий позивачем), оригіналу такого листа, який наданий ТОВ «ОЛ-ТРАНС»? 4. Чи містить Подорожній лист №177 від 28.02.2020 р. (який поданий позивачем видимі сліди підроблення шляхом допису рукописного тексту у графі «Прізвище, ім`я, по батькові водія» та графі «Номер посвідчення водія»)? 5. Чи є подорожній лист №177 від 28.02.2020 р., (який поданий позивачем), підробкою оригіналу такого листа, який наданий ТОВ «ОЛ-ТРАНС»? 6. Чи є Бланк подтверждения деятельности від 03.03.2020 р. , який поданий позивачем, підробкою?

Витребувано у позивача ОСОБА_1 Бланк подтверждения деятельности від 03.03.2020 р. та Подорожній лист №177 від 28.02.2020 р., копії яких зазначені у додатках до позовної заяви та долучені ним до матеріалів справи, з приводу яких призначена експертиза.

Зобов`язано ОСОБА_4 надати до суду експериментальні, вільні та умовно вільні зразки підпису і почерку, які відповідали б вимогам Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 року № 53/5, протягом 10 днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Зобов`язано відповідача ТзОВ «ОЛ-ТРАНС» надати суду Подорожній лист №177 від 28.02.2020 р., копію якого долучено відповідачем до матеріалів справи, з приводу якого призначена експертиза, протягом 10 днів з дня набрання ухвалою законної сили.

До суду 27.04.2022 р. надійшло повідомлення судового експерта Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Повшука А.Ю. про неможливість проведення судової експертизи у якому вказано, що на експертизу надано матеріали ц/с № 570/989/20 на 267 арк. та витребувані від відповідача докази, серед яких подорожній лист №177 вантажного автомобіля на 1 арк. та зразки підпису ОСОБА_4 .

Крім того, для вирішення запитань, поставлених перед судовим експертом, на адресу Рівненського районного суду Рівненської області було надіслано клопотання експерта про надання матеріалів, необхідних для складання висновку експерта, а саме: оригінал Бланку подтверждения деятельности від 03.03.2020 р. та оригінал Подорожнього листа №177 від 28.02.2020 р. (який знаходиться у позивача). Станом на 21.04.2022 р. відповідь на клопотання не надходила, тому провести повне дослідження, дати обґрунтований і об`єктивний висновок на поставлені запинання неможливо.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Величко О.М. пояснює, що «Бланк подтверждения деятельности» від 03.03.2020 р. та Подорожній лист №177 від 28.02.2020 р., які знаходяться у позивача, не доказують жодних обставин у вказаному спорі, оскільки ці документи відповідачем були видані вже після звільнення позивача, а тому ніякого значення у справі не мають. Позивач та його представник не надали до суду оригінали вказаних витребовуваних документів для дослідження, одночасно демонструючи їх наявність у представника позивача в оригіналах у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Як вбачається з матеріалів справи, повторні клопотання експерта отримані як позивачем і його представником адвокатом Величко О.М., так і відповідачем, останнім витребовувані матеріали надані на експертизу. На противагу цьому позивачем та його представником витребовуваних судом матеріалів на експертизу не подано, так само вказані особи не повідомили суд, що не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки.

В силу ст. 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

У відповідності до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом положень ч.5 вищевказаної статті суд не може перешкоджати учасникам справи у поданні доказів і зобов`язаний сприяти у поданні (забезпеченні) відповідних доказів, якщо їх подання є утрудненим або неможливим.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч.1,2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про судову експертизу» визначено, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Отже, діючим цивільним процесуальним законодавством передбачено, що експертиза у справі призначається судом у разі необхідності з`ясування фактичних обставин, що становлять предмет доказування. Також за змістом вказаних норм кожна сторона має право надавати суду докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються, обставин, для з`ясування яких необхідні спеціальні знання - висновки експертизи. У разі, якщо у сторони відсутня можливість самостійно надати висновок, відповідна сторона вправі заявити перед судом про призначення відповідної експертизи.

З наведених обставин справи вбачається, що предметом спору, серед іншого є перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем після 07.02.2020 р., так як відповідач заперечує обставини здійснення позивачем своїх трудових обов`язків у законний спосіб після звільнення. Натомість позивачем ці обставини заперечуються. Таким чином, в ході розгляду справи також доведенню підлягає факт перебування позивача у відрядженні після його звільнення.

Відповідачі не мають у розпорядженні оригіналів цих доказів, вони були витребувані ухвалою суду. А отже у відповідача була відсутня можливість самостійно замовити та провести вказані експертизи.

При цьому, оскільки сторона позивача фактично ухилилася від надання витребовуваних судом матеріалів, що унеможливило проведення призначеної у справі експертизи, а відтак суд вважає, що неподання позивачем та його представником експертам необхідних матеріалів свідчить про спростування відповідачем презумпції його вини з приводу вказаних обставин у спорі.

Крім того, належних та допустимих доказів на підтвердження пояснень позивача щодо виконання ним трудових обов`язків як після 31.10.2019 р., так і після 07.02.2020 р. до суду не подано.

Відповідач не видавав наказу про відпустку позивачу, отже його відсутність на роботі з 01.11.2019 р. по 07.02.2020 р. була без поважних причин, тобто є прогулом.

Суд звертає увагу на те, що відповідач звільнив позивача за вчинення прогулу, який відбувся з 01.11.2019 р. по 07.02.2020 р., зазначивши при цьому у Наказі 10-К датою звільнення 31.10.2019 р., тобто дату до вчинення дисциплінарного проступку і перебування позивача у відпустці.

За змістом статті 47 КЗпП України, яка передбачає обов`язок роботодавця видати працівнику трудову книжку у день звільнення, та статті 116 КЗпП України, яка встановлює обов`язок роботодавця провести розрахунок з працівником у день звільнення, останнім робочим днем - є день звільнення.

Отже, працівник не може бути звільнений у день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення. Працівник може бути звільнений з підстав, передбачених КЗпП України, лише у день видання наказу роботодавця, або у будь-який наступний день за днем видання наказу по звільнення.

Після дня звільнення трудові відносини між працівником та підприємством - припиняються, відповідно роботодавець не може видавати будь-яких наказів відносно працівника. Така правова позиція викладена у рішеннях Верховного суду від 28 вересня 2018 року у справі № 289/51/16-ц та від 02 вересня 2019 року у справі № 237/4712/17.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю (п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року N 9).

Суд вважає, що матеріалами справи доводиться факт вчинення позивачем прогулу з 01.11.2019 р. по 07.02.2020 р.

Оскільки позивач звільненийвідповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогули з 01.11.2019 р. по 07.02.2020 р., суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову у частині поновлення його на роботі з 31.10.2019 р. Разом із тим, оскільки підстави відсутності позивача на роботі з 01.11.2019 р. по 07.02.2020 р. були не поважними, однак у Наказі №10-К невірно була зазначена дата звільнення, право позивача підлягає захисту шляхом зміни дати звільнення позивача, а саме: визначити датою припинення трудових відносин 07.02.2020 р. При цьому суд виходить з того, що позивачем вчинені прогули, оскільки він не вийшов на роботу з 01.11.2019 р., не здав лист непрацездатності відповідачу. Роботодавець вчинив усі необхідні дії для з`ясування причин відсутності позивача на роботі, що підтверджується матеріалами справи. Доводи позивача про неналежність та недопустимість поданих відповідачем доказів є голослівними і не спростовані належними і допустимими доказами.

Щодо посилання позивачем про порушення його права під час звільнення, а саме відсутності його пояснень, то слід вказати, що у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі N 6-2801цс15 зроблено висновок, що "пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами".

Щодо посилання позивачем на порушення відповідачем його права шляхом накладення дисциплінарного стягнення поза межами строку, визначеного трудовим законодавством, то суд зазначає таке, відповідачу було відомо про відсутність позивача на роботі з 01.11.2019 р. й у нього не було жодних відомостей щодо поважності причин його відсутності на роботі, відповідно, були обґрунтовані підстави допускати вчинення позивачем прогулу саме з 01.11.2019 р., а отже саме з цього дня розпочався перебіг шестимісячного строку накладення на нього дисциплінарного стягнення. Наказ про звільнення було винесено 07.02.2020 р., тобто до закінчення шестимісячного строку з дня вчинення прогулу.

Тобто протягом указаного часу позивач до роботи не приступав і перебував у безперервному прогулі.

ВС підкреслив, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2018 року у справі №810/1224/17 з метою забезпечення єдності правозастосовчої практики надала тлумачення, зокрема, поняття «триваючого правопорушення». Так, за загальноприйнятим у теорії права визначенням триваючим вважають правопорушення, яке починається з будь-якої протиправної дії чи бездіяльності, коли винна особа не виконує конкретний покладений на неї обов`язок або виконує його неповністю чи неналежним чином, а потім така бездіяльність триває протягом певного проміжку часу до моменту виконання установлених обов`язків або виявлення правопорушення.

Оскільки позивач був відсутній на роботі у період з 01.11.2019 р. до 07.02.2020 р. безперервно, то прогул як дисциплінарний проступок був триваючим.

Верховний Суд у постановах від 12 грудня 2018 року у справі №818/501/16, від 3 жовтня 2019 року у справі №818/3584/15 та від 16 жовтня 2019 року у справі №805/3724/15-а також дійшов висновку, що прогул є триваючим правопорушенням. Зокрема, у постанові від 3 жовтня 2019 року Суд погодився з висновком судів попередніх інстанцій про те, що достатньо навіть відсутності працівника на робочому місці протягом попереднього робочого дня до дня застосування дисциплінарного стягнення для висновку про правомірність накладення стягнення за прогул.

Позивач з 01.11.2019 р. до дня застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення перебував у безперервному прогулі, і позивач не надав жодних доказів на підтвердження поважності причин його тривалої відсутності на роботі. До того ж судом установлено, що відповідач намагався зв`язатися з позивачем для відібрання пояснень щодо поважності причин відсутності його на роботі, направляли відповідні запити до закладів охорони здоров`я. Однак позивач пояснень не подав, на роботу не з`явився. Викладене свідчить про те, що, застосувавши до позивача дисциплінарне стягнення у виді звільнення, відповідач не порушив шестимісячний строк притягнення.

Вбачається, що позивач свідомо не надав роботодавцю пояснень з приводу відсутності на робочому місці, хоча не був позбавлений такої можливості і міг зазначити поважність причин не з`явлення на роботі, якщо такі поважні причини дійсно були наявні.

При цьому, навіть невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження N 6-2801цс15).

Стосовно пояснень позивача про його бажання звільнитися із займаної посади, то матеріали справи не містять належних та допустимих доказів існування такої обставини, суд зазначає, що припинення трудового договору чи то з ініціативи працівника, чи то за згодою сторін є обопільним волевиявленням роботодавця та працівника, і подача працівником заяви про звільнення з зазначених підстав не звільняє працівника від обов`язку бути присутнім на своєму робочому місці, адже звертаючись із такою заявою працівник не може достеменно знати чи погодить роботодавець таку підставу припинення трудового договору.

Поряд із цим, станом на час так званого звернення позивача до відповідача із заявою про його звільнення за власним бажанням, роботодавцем здійснювались систематичні фіксування нез`явлення працівника на робочому місці і зафіксувавши в останньому випадку відмову позивача надати пояснення відсутності на роботі у відповідному листі від 16.12.2019 р., роботодавець, звільнивши позивача у зв`язку із прогулом відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, діяв у межах та у відповідності до норм чинного трудового законодавства України, і в даному випадку позивач не довів порушення відповідачем вимог законодавства під час його звільнення, з огляду на наступне.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі N 761/30967/15-ц).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2018 року у справі N 235/2284/17 (провадження N 61-72св17) зроблено висновок, що "основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника".

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Факт відсутності на робочому місці позивача протягом листопада 2019 року до 07.02.2020 р. підтверджується відповідними актами та табелем обліку використання робочого часу за цей час.

Доказів поважності відсутності на роботі стороною позивача не надано, тож поскільки позивачем не доведено поважні причин відсутності його на робочому місці, наявні законні підстави для його звільнення відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року в справі N 278/1232/18 (провадження N 61-19574св19) вказано, що "при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі".

Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази (постанова Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі N 459/2618/17 (провадження N 61-47902св18).

У пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця застосувати до працівника стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати надані сторонами докази.

Для звільнення працівника за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

Відповідач довів письмовими доказами тривалий характер прогулів позивача та його небажання надати пояснення з приводу відсутності на роботі, тож вчинив всі належні дії для дотримання вимог чинного законодавства при звільненні працівника за прогул без поважних причин.

Належність і допустимість зазначених вище доказів позивачем не спростовано, поважність причин відсутності на роботі не доведено.

За таких умов суд дійшов висновку про безпідставність вимог позивача щодо визнання протиправним та скасування наказу про його звільнення за прогул без поважних причин і відповідно відсутність підстав для скасування вказаного наказу.

Відтак, не підлягає до задоволення і похідна вимога щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Системний аналіз та тлумачення положень статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції.

У випадках зміни дати звільнення відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Причинами того, що працівник не виконував свої трудові обов`язки і не отримував заробітну плату, є тимчасова непрацездатність, а не винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток, розмір якого обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100.

У випадку зміни дати звільнення середній заробіток за весь час вимушеного прогулу не виплачується, а працівникові за його заявою чи за позовом до суду за період тимчасової непрацездатності виплачується допомога по тимчасовій непрацездатності відповідно до положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року в справі N 541/1700/17.

Враховуючи наведене, підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає.

Щодо відшкодування моральної шкоди, то Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Звернувшись з цим позовом до суду, позивач зазначав, що моральна шкода завдана йому внаслідок неправомірних дій роботодавця, які полягали у незаконному звільненні.

Оскільки факт неправомірних дій відповідача в цій справі не встановлений, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Розподіл судових витрат між сторонами здійснюється за правилами ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛ-ТРАНС" про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 , яка вказана у наказі про звільнення №10-К від 07 лютого 2020 року, з 31 жовтня 2019 року на 07 лютого 2020 року.

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , реєстрація місця проживання АДРЕСА_1 .

Відповідач ТзОВ «ОЛ-ТРАНС», вул. Млинівська, 55А, с. Дядьковичі, 35361, .

Повне судове рішення складено 20.06.2022 р.

Суддя Гнатущенко Ю.В.