Провадження № 2/344/1298/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2022 року м.Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого-судді Антоняка Т.М.,

секретаря Мрічко Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, об`єднаної в одне провадження зі справою за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про усунення перешкод у побаченні, спілкуванні та вихованні дочки

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком, покликаючись на те, що 06 липня 2016 року зареєстрував шлюб з відповідачкою. Від шлюбу у них народилася дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З початку 2019 року, з часу виїзду ОСОБА_2 за кордон в державу Австрію, сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті протягом останнього року призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Позивач покликався на те, що з дня народження дитини він проживає в м. Івано-Франківську разом із малолітньою дитиною ОСОБА_3 , піклується про неї. Після виїзду за кордон відповідачка постійно нехтує сімейними цінностями, з її ініціативи між ними постійно виникають сварки, свідком яких нерідко стає їх дитина, що тяжким чином впливає на її психічний стан та кожен раз спричиняє йому та дитині душевні страждання. На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, на його переконання подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки у відповідачки є інша сім`я. Вважає, що дитина ОСОБА_3 , 2017 року народження, після розірвання шлюбу повинна проживати з ним, оскільки тільки ним надається відповідний належний догляд за дитиною та повністю забезпечення для духовного, культурного розвитку дитини. Дочка ОСОБА_4 на протязі трьох років фактично проживала з ним, так як мама в Австрії, тому вважає і дальше проживання дитини з нею буде відповідати її інтересам.

Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, у якому вказує про наявність підстав для розірвання шлюбу між нею та позивачем. Щодо вимоги про визначення місця проживання дитини з батьком заперечила, оскільки малолітня дитина з самого свого народження зареєстрована та проживала в її будинку в АДРЕСА_1 , тобто дитина має своє житло. ОСОБА_1 не має постійного місця проживання, місця реєстрації, постійно змінює своє місце проживання. Укінці жовтня 2021 року, без її згоди, викрав дитину з постійного місця проживання, з м. Тлумач, змінив її місце проживання, переховуючи дитину від неї, тим самим виключивши спілкування матері з малолітньою дитиною, фізично не надавав їй можливості бачитися з дитиною, чинив перешкоди, щоб унеможливити її зустрічі з нею. Зазначені обставини підтверджуються її зверненням до служби у справах дітей виконавчого комітету та письмовою заявою до правоохоронних органів. Дані обставини негативно впливають на психологічний стан малолітньої дитини.

08.02.2022 року ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про усунення перешкод у побаченні, спілкуванні та вихованні дочки, у якому покликалась на те, що відповідач неправомірно змінив місце проживання дитини, незважаючи що жодних обставин, які б обмежували її право на спілкування з дитиною немає. ОСОБА_1 добровільно не надає їй можливість спілкуватися з дочкою ОСОБА_5 , чинить різні перешкоди, постійного проживання не має, систематично його міняє, щоб унеможливити її зустрічі з дочкою, силоміць утримує доньку у невідомих місцях, у зв`язку з чим вона не має фізичної можливості отримати доступ до дитини. Із даного приводу вона зверталась із письмовою заявою до Івано-Франківського районного управління поліції та служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Проте заходи реагування зі сторони працівників поліції та служби у справах дітей позитивних результатів не дали, від виконання рішень ОСОБА_1 ухиляється. При розгляді даної справи просить суд врахувати інтереси дитини.

Відповідно до заяви позивача ОСОБА_1 від 27.04.2022 року позивач просить шлюб, укладений між ним та ОСОБА_2 , розірвати, дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити на проживання з матір`ю.

Відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 червня 2022 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про усунення перешкод у побаченні, спілкуванні та вихованні дочки прийнято до провадження. Зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

22.06.2022 року представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради подала письмові пояснення щодо даного спору, у яких вказала про те, що працівниками Служби у справах дітей було відвідано сім`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 та на час обстеження було встановлено, що в помешканні створено належні житлово-побутові умови, базові потреби дитини забезпечені на достатньому рівні. Також на запит Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради фахівцями КУ «Центр надання соціальних послуг» Тлумацької міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області 03.02.2022 року було відвідано сім`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 та проведено оцінку потреб сім`ї, про що складено відповідний акт, згідно якого складні життєві обставини відсутні. Відповідно до інформації Івано-Франківського районного управління поліції в Івано-Франківській області від 01.02.2022 року №1638/10/46/04-2022 громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та громадянка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до адміністративної чи кримінальної відповідальності за ухилення від виконання своїх обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання дитини, злісне невиконання встановлених законом обов`язків по догляду за дитиною, домашнє насильство стосовно дитини чи в її присутності, інші порушення прав дитини, не притягалися. На початку лютого 2022 року, до початку введення воєнного стану на території України, ОСОБА_6 з`явився у Службу у справах дітей та повідомив, що повернув доньку ОСОБА_7 на виховання матері ОСОБА_2 та має намір звернутись до суду з заявою про залишення позовної вимоги щодо визначення місця проживання дитини без розгляду. Дану інформацію підтвердила ОСОБА_8 , повідомивши працівникам Служби у справах дітей, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно проживає з нею. У зв`язку з введенням на території України воєнного стану та подіями, які відбуваються в державі, ОСОБА_8 разом з трьома дітьми перебувають за межами України, про що повідомила працівникам Служби в телефонному режимі, у квітні цього року. 27.04.2022 року представником позивача за первісним позовом ОСОБА_9 до матеріалів справи долучено заяву, відповідно до якої просить первісний позов задовольнити: розірвати шлюб з ОСОБА_2 , а малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити на проживання з матір`ю ОСОБА_2 . Вищезазначене свідчить про те, що на даний час відсутній предмет спору як за первісним позовом (визначення місця проживання дитини), так і за зустрічним (усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини).

Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, відповідно до якої просить розгляд справи проводити за його відсутності, заявлені ним позовні вимоги просить задовольнити.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Представник заінтересованої особи - Органу опіки і піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судове засідання не прибула, надавши письмові пояснення, у яких вказала на відсутність предмету спору.

Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

06.07.2016 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 27.12.2017 року.

Як вбачається з копії витягу № 1951 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від грудня 2021 року, дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за місцем проживання її матері - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

З копії Акту обстеження умов проживання, складеного 14.01.2022 року працівниками ССД Тлумацької міської ради встановлено, що за місцем проживання дитини наявні всі загальноприйняті умови для проживання та виховання дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя».

Судом встановлено, що сторони не підтримують сімейних стосунків, збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Тому такий шлюб зберігати не доцільно.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , слід розірвати.

Згідно ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Тлумачення норми вищенаведеної ст. 161 СК України свідчить, що до інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

За вимогами ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно письмових пояснень представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради вказала на відсутність предмету спору, оскільки позивач ОСОБА_1 повідомив Службу у справах дітей, що повернув доньку ОСОБА_7 на виховання матері ОСОБА_2 . Дану інформацію підтвердила ОСОБА_2 , повідомивши працівникам Служби у справах дітей, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно проживає з нею. У зв`язку з введенням на території України воєнного стану та подіями, які відбуваються в державі, ОСОБА_8 , разом з трьома дітьми, перебувають за межами України. 27.04.2022 року представником позивача за первісним позовом ОСОБА_9 до матеріалів справи долучено заяву, відповідно до якої просить первісний позов задовольнити: розірвати шлюб з ОСОБА_2 , а малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити на проживання з матір`ю ОСОБА_2 . Вищезазначене свідчить про те, що на даний час відсутній предмет спору як за первісним позовом (визначення місця проживання дитини), так і за зустрічним (усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини).

Принципом 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновки органу опіки та піклування.

За приписами частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Судом встановлено, що дитина, у зв`язку з введенням на території України воєнного стану та подіями, які відбуваються в державі, перебуває за межами України та проживає разом із матір`ю ОСОБА_2 .

Також суд враховує при вирішенні спору позицію позивача ОСОБА_1 , викладену ним у заяві від 27.04.2022 року, у якій позивач просить малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити на проживання з матір`ю.

Відтак, спір щодо місця проживання дитини між сторонами врегульовано.

З урахуванням вищевикладеного та заявлених позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з матір`ю, первісний позов підлягає задоволенню.

Частиною третьою ст. 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно положень ч. ч. 1-3 ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Підстави та порядок судового вирішення спору про участь у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, визначено ст. 159 СК України.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, характер спірних правовідносин, з урахуванням наведеного судом встановлено, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на даний час проживає з матір`ю ОСОБА_2 , перешкоди матері у спілкуванні з дитиною відсутні, а відтак підстав для задоволення зустрічного позову не встановлено.

На підставі наведеного, ст. ст. 19, 160, 161 Сімейного кодексу України, керуючись ч. 6 ст. 259, ч.ч. 1, 6 ст. 268 ЦПК України , суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 06.07.2016 року у Івано-Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис за № 1049 - розірвати.

Малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити на проживання з матір`ю ОСОБА_2 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про усунення перешкод у побаченні, спілкуванні та вихованні дочки - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Антоняк Т.М.