Дата документу 21.06.2022 Справа № 336/4583/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/4583/21 Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/807/1427/22 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя про визнання права на виключення квартири з числа службових для забезпечення сім`ї постійним житлом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що є військовослужбовцем у відставці, на теперішній час перебуває на пенсії за вислугою років. Загальна вислуга складає 29 років 11 місяців. За період проходження служби поставлений на облік як особа, яка потребує поліпшення житлових умов.

21 листопада 2008 року позивачу, як військовослужбовцю видано ордер № 109 С на службове приміщення, а саме квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , в якій він на теперішній час проживає. Звернувшись до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя, з заявою про направлення клопотання до Запорізької міської ради про виключення вищезазначеної, займаної ним квартири з числа службових приміщень для можливості її приватизації, отримав відмову, яка мотивована тим, що 22 березня 2004 року ОСОБА_1 отримав за рахунок Міністерства оборони України квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивач зазначає, що не отримував житла за рахунок Міністерства оборони України. Під час проходження військової служби у м. Кривий Ріг, за рахунок Міністерства оборони України у 2004 році йому надавалось у тимчасове користування службове житлове приміщення для його проживання та членів його сім`ї. У 2006 році його було переведено до іншого місця служби, а саме до м. Запоріжжя, у зв`язку з чим, він вибув зі службового житлового приміщення в м. Кривий Ріг.

З бездіяльністю КЕВ м. Запоріжжя, щодо не направлення клопотання до Запорізької міської ради про виключення займаної ним квартири, з числа службового житла, не погоджується, вважає її такою, що порушує його право на приватизацію.

Позивач просить визнати за ним право на виключення з числа службового житла квартири за адресою: АДРЕСА_4 площею 30,1 кв.м. та зобов`язати КЕВ м. Запоріжжя подати до Запорізької міської ради клопотання разом з належно оформленими документами про виключення з числа службового житла квартири за адресою: АДРЕСА_4 площею 30,1 кв.м.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2022 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2022року скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що не погоджується із висновком суду про те, що позивач двічі скористався правом отримання житлового приміщення, як і до цього знаходяться у розпорядженні членів сім`ї позивача, що суперечить передбаченому праву військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей на отримання жилих приміщень для постійного проживання. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», стверджує, що державою гарантовано військовослужбовцям, які мають вислугу років на військовій службі 20 років і більше та членам їх сімей жилі приміщення.

Зазначено, що позивачу надано для проживання жиле приміщення у м. Кривому Розі у 2004 році. У 2006 році позивач вибув із вказаного приміщення до іншого місця служби. Зазначене приміщення приватизовано іншою особою - сином позивача, однак він не є членом його сім`ї, оскільки є повнолітнім та проживає окремо.

Щодо отримання службового приміщення позивачем у м. Запоріжжя, останньому видане таке приміщення, однак внаслідок відмови позивачу у направленні клопотання до Запорізької міської ради про його виключення з числа службових, фактично не надав військовослужбовцю жилого приміщення для постійного проживання, а надав службове приміщення для тимчасового користування.

З урахуванням вказаного, вважає висновки суду першої інстанції про те, що позивач двічі скористався правом отримання житлового приміщення, як і до цього знаходяться у розпорядженні членів сім`ї позивача такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційний відділ м. Запоріжжя заперечив проти доводів апелянта. Зазначено, що з урахуванням забезпечення позивача та членів його родини житловим приміщенням на рівні середньої забезпеченості, а також тим, що ОСОБА_1 двічі скористався отриманням житлового приміщення, направлення облікової справи разом з належно оформленими документами про виключення з числа службового житла з боку адміністрації КЕВ міста Запоріжжя не відповідатиме нормам чинного законодавства. Між тим, вказано, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не зазначає підстав апеляційного оскарження і причин, відповідно до яких оскаржуване рішення має бути скасоване, а також не надає жодних додаткових доказів по справі. Відповідач вважає рішення суду першої інстанції законним та таким, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, просив відмовити у її задоволенні з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з частиною другою статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є ветераном війни, учасником бойових дій, що підтверджується безтерміновим посвідченням серії НОМЕР_1 від 26.03.2008 року (а.с.8).

Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 виданого 22.11.2012 року перебуває на пенсії за вислугою років (а.с.8).

Згідно до витягу з наказу Міністерства оборони України від 10.07.2012 року ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я). Загальна вислуга років складає 29 років 11 місяців. Трудова діяльність позивача підтверджується довідкою Військової прокуратури Південного регіону України, виданою 12.04.2012 року (а.с.9).

ОСОБА_1 за час проходження військової служби у прокуратурі Криворізького гарнізону в період з 22 березня 2002 року по 16 лютого 2007 року на склад сім`ї: 3 особи (він, дружина, син) забезпечувався постійним житлом від Міністерства оборони України за адресою: АДРЕСА_3 , трикімнатна, житловою площею 41,5 кв.м. квартиру в КЕЧ району не здав (а.с.25).

Виконавчим комітетом Запорізької міської ради 21.11.2008 року на сім`ю із 2 осіб, а саме ОСОБА_1 та його сина ОСОБА_2 , видано ордер на службове приміщення № 109 серія «С» на право зайняття службового житлового приміщення площею 30,1 кв.м., яке складається з 2 кімнат за адресою: АДРЕСА_4 на підставі розпорядження голови Жовтневої райадміністрації № 1136 від 19.11.2008 року (а.с.17).

Згідно із довідкою про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 з 11 грудня 2008 року (а.с.11).

Відповідно до витягу з рішення Виконавчого комітету Центрально-міської районної у місті Кривому Розі ради від 18.02.2015 року № 65, надано дозвіл на зміну договорів найму жилих приміщень внаслідок визнання наймачем іншого члена сім`ї: трикімнатної квартири АДРЕСА_3 , жилою площею 41,55 кв.м. з вибувшого до іншого місця проживання ОСОБА_1 на сина ОСОБА_2 . Склад сім`ї - один чоловік (а.с.13).

Заявою від 26.02.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя про виключення житлового службового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , з числа службових (а.с.14).

Відповіддю Квартирно-Експлуатаційного відділу м. Запоріжжя від 17.03.2021 р. вих. № 894 позивачу не встановлено підстав для задоволення його заяви щодо клопотання про виключення двокімнатної квартири АДРЕСА_4 із числа службових, оскільки позивач раніше за рахунок Міністерства оборони України отримав на склад сім`ї три особи трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (ордер № 936-«Н») 41,5 житлової площі (а.с.15).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач двічі скористався правом на отриманням житлового приміщення, які і до цього часу знаходяться у розпорядженні членів сім`ї позивача, що суперечить передбаченому праву військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей на отримання жилих приміщень для постійного проживання.

Судова колегія погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», передбачено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщенням або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.

Статтею 122 Житлового кодексу України встановлено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Згідно зі ст. 106 Житлового кодексу України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача.

Згідно п. 10 Розділу VII наказу МОУ від 31.07.2018 року № 380 «Про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-7 цього розділу.

Виключення квартир з числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком.

Положеннями статті 40 Житлового кодексу України встановлено, що громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання жилого приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадку подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік (п. 5 ч. 2 ст. 40 ЖК України).

Відповідно до ст. 37 ЖК України, громадяни, які потребують поліпшення житлових умов та залишили роботу на підприємствах, в установах та організаціях у зв`язку з виходом на пенсію беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов нарівні з працюючими на цих підприємствах, в установах, організаціях громадянами.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1081 від 03.08.2006 року було затверджено Порядок «Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» (далі - Порядок), яким визначено механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського, старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях після звільнення та членів їх сімей (п. 1 Порядку).

Порядком передбачено чотири способи забезпечення житлом військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше: 1) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого; 2) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, виключеного з числа службового; 3) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб; 4) надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

У пункті 11 Порядку встановлено механізм виключення житлового приміщення з числа службового, передбачено, що виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.

Крім того, даний порядок передбачає і випадки, коли військовослужбовці знімаються з обліку, а саме у разі: 1) поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; 2) засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; 3) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; 4) подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; 5) в інших випадках, передбачених законодавством. (п.30).

Військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення в разі переміщення по службі, пов`язаного з переїздом до іншого населеного пункту, звільнення з військової служби, одержання або придбання житла для постійного проживання, якщо інше не передбаченого законодавством (п. 19).

Доводи апелянта щодо вибуття із приміщення, розташованого у м. Кривому Розі, у 2006 році та наступної приватизації цього житла його сином, який не є членом його сім`ї спростовується наявними у матеріалах справи доказами (а.с.13).

Твердження в апеляційній скарзі про надання позивачу службового приміщення для тимчасового користування замість житлового приміщення для постійного проживання не впливають на суть оскаржуваного рішення та фактично зводяться до незгоди із рішенням суду.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що принцип правової визначеності також встановлює, що жодна сторона не вправі вимагати перегляду остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише задля нового судового розгляду і постановлення нового рішення по суті. Повноваження суду апеляційної інстанції щодо перегляду рішення суду першої інстанції має використовуватися для виправлення судових помилок. Процедура перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами сама по собі не суперечить принципу правової визначеності, доки використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя у справі («Желтяков проти України», № 4994/04, п. 42-44, рішення від 09.06.2001 р.).

Матеріали справи не містять жодних доказів щодо не використання членами сім`ї позивача права на безоплатну приватизацію житла, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 . Жодних інших доказів, які б спростовували висновки суду, апелянтом не надано.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про невиконання позивачем та членами його сім`ї не було п. 19 Порядку, оскільки фактично в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_3 при переведенні позивача до іншого місця служби, а саме до м. Запоріжжя, залишилась проживати член сім`ї (дружина) ОСОБА_1 .

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному винесенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (Брумареску проти Румунії, №28342/95, п. 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (Вєренцов проти України, №20372/11, п. 65, рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року).

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2022 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: