ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/11904/14

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Бадалян Н.О.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Амельчишин Олег Валерійович, на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 листопада 2021 року, яке ухвалено суддею Борис Н.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 17 листопада 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дацко Ярослав Олексійович (далі - приватний нотаріус Дацко Я.О.) про визнання недійсним договору про розірвання договору купівлі-продажу квартири.

Позовна заява обґрунтована тим, що 23 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_1 .

20 квітня 2012 року між сторонами було укладено Договір про розірвання договору купівлі-продажу від 23 листопада 2007 року.

Позивач вважає, що Договір про розірвання договору купівлі-продажу від 20 квітня 2012 року був вчинений під впливом обману та є таким, що не відповідає вимогам закону.

Посилаючись на викладене, просив суд: визнати недійсним укладений між сторонами Договір від 20 квітня 2012 року про розірвання договору купівлі-продажу.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дацко Я.О. про визнання недійсним договору від 20 квітня 2012 року № 653 про розірвання договору купівлі-продажу квартири.

Визнано недійсним укладений 20 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 договір, посвідчений приватним нотаріусом Дацком Я.О., зареєстрований в реєстрі за № 653, про розірвання договору купівлі-продажу чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 82,5 м2, житловою площею 49,3 м2, від 23 листопада 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дацком Я.О., зареєстрований в реєстрі за № 12541.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 березня 2017 року заочне рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року скасоване та призначено справу до розгляду з викликом сторін у судове засідання.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 листопада 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Амельчишин О.В., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку щодо обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права, адже саме визнання недійсним Договору від 20 квітня 2012 року про розірвання договору купівлі продажу квартири призведе до поновлення прав позивача та надасть йому можливість зареєструвати за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 23 листопада 2007 року. При цьому, наголошує на тому, що суд першої інстанції, дійшовши висновку щодо обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права, не зазначив який же саме спосіб у такому випадку буде належним та ефективним, фактично ухилившись від вирішення спору сторін.

Зазначає, що Договір купівлі-продажу від 23 листопада 2007 року фактично є неукладеним, оскільки не відбулася його державна реєстрація, а такий договір не може бути розірваний, а тому Договір від 20 квітня 2012 року про розірвання договору купівлі продажу квартири не відповідає вимогам чинного законодавства України. При цьому, сторонами повністю виконано всі зобов`язання за Договором купівлі-продажу від 23 листопада 2007 року, а тому зобов`язання за цим Договором є припиненими у порядку статті 599 ЦК України. Позивач вважає, що, оскільки ч. 2 ст. 653 ЦК України передбачає, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються, то можливість розірвання договору сторони мають лише у випадку, якщо зобов`язання за ним ще не припинено, тобто продовжують тривати.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Амельчишина О.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 23 листопада 2007 року ОСОБА_2 , як продавець, та ОСОБА_1 , як покупець, уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира належить Продавцю на підставі Договору купівлі-продажу, зареєстрованого 06.02.1998 року на Криворізькій філії Придніпровської товарної біржі, зареєстрований за № 151-Н/98; нерухомість зареєстрована за продавцем в КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» в книзі № 86-123, номер запису № 123 і внесена до державного реєстру прав власності на нерухомість за реєстраційним номером 20899704.

У п. 5 вказаного Договору сторони домовились, що продаж квартири здійснюється за ціною 203818,00 грн., що еквівалентна за курсом НБУ, станом на 23.11.2007 року, сумі 40360,00 доларів США. Грошова сума в розмірі 40763,60 грн., що еквівалентна за курсом НБУ, станом на 23.11.2007 року, сумі 8072,00 долари США, які сплачені Покупцем Продавцю в момент підписання цього договору. Залишок вартості квартири Покупець зобов`язується сплатити Продавцю після отримання кредитних коштів у банківській установі не пізніше 17.00 годин 23.11.2007 року. Після повного розрахунку Продавець зобов`язується надати Покупцю відповідне письмове підтвердження, підпис на якому має бути засвідчений нотаріусом. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дацком Я.О. 23.11.2007 року та зареєстрований у реєстрі за № 12541 (т.1 а.с. 96).

23 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/1219/36259/74, за умовами якого Кредитор надає Позичальнику 32288,00 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1 . Умови іпотеки встановлюються іпотечним договором, який Позичальник зобов`язується укласти з Кредитором одночасно з укладенням Позичальником договору купівлі-продажу зазначеного приміщення (т.1 а.с. 115-122).

23 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір № 014/08/11-23/071/07, за умовами якого цей договір забезпечує вимогу Іпотекодержателя, що випливає із Кредитного договору № 014/1219/36259/74 від 23.11.2007, предметом іпотеки виступає квартира АДРЕСА_1 , яка буде належати Іпотекодавцю у майбутньому, після укладення іпотечного договору (т.1 а.с. 123-128).

20 квітня 2012 року до приватного нотаріуса Дацка Я.О. із письмовою заявою звернувся ОСОБА_1 , у якій просив розірвати Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Дацко Я.О. 23 листопада 2007 року та зареєстрований в реєстрі за № 12541. Із змістом вказаної заяви ознайомлена та погодилась ОСОБА_2 (т.1 а.с. 42).

23 квітня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали угоду про розірвання договору купівлі-продажу квартири, за умовами якого сторони домовились про розірвання Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Дацком Я.О. 23 листопада 2007 року та зареєстровано в реєстрі за № 12541. Вказана угода посвідчена приватним нотаріусом Дацком Я.О. та зареєстрована в реєстрі під №653 (т.1 а.с. 10).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 43570710 від 09.09.2015, квартира АДРЕСА_1 не зареєстрована на праві власності за жодною особою (т.1 а.с. 90).

За інформацією наданою КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» № 214 від 28.01.2016, в архіві установи відсутні будь-які дані щодо належності на праві власності квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 111).

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом та просив визнати недійсним Договір від 20 квітня 2012 року про розірвання Договору купівлі продажу квартири від 23 листопада 2007 року, посилаючись на укладення вказаного правочину внаслідок обману та його невідповідність вимогам чинного законодавства України.

Відмовляючи з задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 обрано неефективний спосіб захисту порушеного права, адже за загальним правилом наслідком встановлення судом недійсності правочину є реституція, а визнання договору щодо відчуження спірного майна недійсним не матиме наслідком повернення позивачу спірного майна та усунення перешкод у користуванні ним, а тому не відновить порушеного права позивача.

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, однак не може погодитись з мотивами відмови в задоволенні позивних вимог, з огляду на наступне.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229 - 233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19) звертала увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом з тим, позивачем ОСОБА_1 заявлено позовні вимоги щодо визнання недійсним Договору від 20 квітня 2012 року про розірвання Договору купівлі продажу квартири від 23 листопада 2007 року, з підстав його укладення внаслідок обману та його невідповідність вимогам чинного законодавства України, що є ефективним способом захисту порушеного права та, у випадку задоволення цим позовних вимог, призведе до відновлення прав ОСОБА_1 , зокрема, щодо поновлення дії Договору купівлі продажу квартири від 23 листопада 2007 року.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, не з`ясував предмет позовних вимог ОСОБА_1 та фактично ухилився від розгляду заявлених позовних вимог по суті, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Відповідно до частини першої статті 632 ЦК Україна ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

За загальним правилом (частина перша статті 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За правилами статті 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обов`язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (частина друга статті 692 ЦК України).

У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором.

Якщо покупець не виконує свого обов`язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати (частина третя статті 692 ЦК України) або розірвання договору з підстав, передбачених статтею 651 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з частинами першою, другою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Отже, договір може бути розірвано за згодою сторін у будь-якому випадку, а у судовому порядку виключно на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 листопада 2007 року ОСОБА_2 , як продавець, та ОСОБА_1 , як покупець, уклали Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , у п. 5 якого домовились, що продаж квартири здійснюється за ціною 203818,00 грн., що еквівалентна за курсом НБУ, станом на 23.11.2007 року, сумі 40360,00 доларів США. Грошова сума в розмірі 40763,60 грн., що еквівалентна за курсом НБУ, станом на 23.11.2007 року, сумі 8072,00 долари США, які сплачені Покупцем Продавцю в момент підписання цього договору. Залишок вартості квартири Покупець зобов`язується сплатити Продавцю після отримання кредитних коштів у банківській установі не пізніше 17.00 годин 23.11.2007 року. Після повного розрахунку Продавець зобов`язується надати Покупцю відповідне письмове підтвердження, підпис на якому має бути засвідчений нотаріусом (т.1 а.с. 96).

Позивачем ОСОБА_1 не було надано суду письмового підтвердження ОСОБА_2 щодо отримання нею грошових коштів, із нотаріальним засвідченням її підпису, у зв`язку з чим колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги останнього про те, що сторонами повністю виконано всі зобов`язання за Договором купівлі-продажу від 23 листопада 2007 року, а тому зобов`язання за цим Договором є припиненими у порядку статті 599 ЦК України.

Натомість, 20 квітня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Дацка Я.О. із письмовою заявою та просив розірвати Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Дацком Я.О. 23 листопада 2007 року та зареєстрований в реєстрі за № 12541. Із змістом вказаної заяви ознайомлена та погодилась ОСОБА_2 (т.1 а.с. 42).

23 квітня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали угоду про розірвання договору купівлі-продажу квартири, яка посвідчена приватним нотаріусом Дацком Я.О. та зареєстрована в реєстрі під №653, за умовами якого сторони домовились про розірвання Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Дацко Я.О. 23 листопада 2007 року та зареєстровано в реєстрі за № 12541 (т.1 а.с. 10).

Отже, сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , діючи в межах приписів статті 651 ЦК України, дійшли згоди щодо розірвання Договору купівлі-продажу від 23 листопада 2007 року, а доводи апеляційної скарги про те, що Договір від 20 квітня 2012 року про розірвання договору купівлі продажу квартири не відповідає вимогам чинного законодавства України, колегією суддів не приймаються, з огляду на вищевикладене.

Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, згідно із п.п. 7, 19, 20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та їх застосування наслідків недійсності, передбачених законом.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску, або обману, з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним чи психологічним тиском або обманом, і вчиненням правочину, який оспорюється.

Отже, у кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто, при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі №3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як встановлено колегією суддів, позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів про те, що з боку ОСОБА_2 щодо нього чинився умисний обман щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

За таких обставин, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про розірвання договору купівлі-продажу квартири, вважає за необхідне змінити мотиви відмови у задоволенні цих позовних вимог, у зв`язку з чим частково задовольняє апеляційну скаргу, а рішення суду, на підставі п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, змінює в частині мотивів відмови у задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , від імені та в інетресах якого діє адвокат Амельчишин Олег Валерійович, задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 листопада 2021 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дацко Ярослав Олексійович, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про розірвання договору купівлі-продажу квартири, виклавши їх у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: