Провадження № 2/761/2097/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря судових засідань: Путрі Д.В.,

позивача та його представників: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

представника відповідача: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Мурзак С.О. про визнання договору позики недійсним, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 р. ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_5 (відповідача), третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Мурзак С.О., в якому просив визнати недійсним договір позики від 24.11.2018 р., укладений між позивачем та відповідачем.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 24.11.2018 р. між сторонами було укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 194220,60 грн, що на день передачі коштів еквівалентно 7000,00 дол. США.

Позивач вважає вказаний договір недійсним, оскільки:

- приватним нотаріусом не перевірено факт передачі коштів, фактично кошти від відповідача позивач не отримував як до посвідчення договору, так і після його підписання;

- волевиявлення позивача на укладення договору позики не було, 24.11.2018 р. в приватного нотаріуса Мурзак С.О. було відкрито спадкову справу після смерті матері позивача ОСОБА_6 . Підписуючи договір позики від 24.11.2018 р. позивач не усвідомлював його правову природу, вважав вказаний документ є одним із документів, необхідних для відкриття спадкової справи після смерті матері. Вважає правочин було вчинено внаслідок обману.

- внаслідок смерті матері в позивача погіршився стан здоров`я, він приймав ліки, які впливають на зниження розумової та фізичної працездатності, загальну слабкість, нечіткість зору, гіпотермію.

Вказане стало підставою для звернення до суду.

У відзиві на позов відповідач заперечує щодо задоволення позову зазначає, що письмова форма договору позики підтверджує факт передачі грошових коштів позичальнику. Звертає увагу, що 24.11.2018 р. позивач не тільки підписував договір позики, але й вчиняв дії щодо прийняття спадщини після смерті матері, що свідчить про усвідомлення та розуміння ним значення дій. Крім цього, незнання стороною правочину норм законодавства не може бути підставою для визнання такого правочину недійсним. Доказів перебування позивача у тяжкому психо-фізичному стані або під дією будь-яких препаратів не надано. (а.с. 55-58)

У письмових поясненнях третя особа заперечує щодо задоволення позову, при посвідченні договору позики від 24.11.2018 р. було додержано вимоги ЦК України, Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Так, було встановлено особу та обсяг цивільної дієздатності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , сторони розуміли правову природу договору, усвідомлювали значення своїх дій, про що є відповідна відмітка в договорі. Проект договору позики складався в присутності обох сторін протягом однієї години, в ході чого обговорювались істотні умови договору, роз`яснювались наслідки укладення договору. Звертає увагу, 24.11.2018 р. ОСОБА_1 подав також заяву про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_6 . Під час відкриття спадщини було також перевірено дієздатність останнього, будь-яких звернень щодо поганого самопочуття до нотаріуса не надходило.

Ухвалою судді Кондратенко О.О. від 20.09.2019 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду було призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Мурзак С.О., про визнання договору позики недійсним.

Ухвалою судді Осаулова А.А. від 24.09.2020 р. призначено спрощене позовне провадження для розгляду справи по суті з повідомлення учасників справи.

В судовому засіданні позивач та його представники позов підтримали за викладених у позовній заяві обставин, просили його задовольнити.

Представник відповідача заперечив щодо задоволення позову.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутність.

За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Суд, вислухавши пояснення сторін, показання свідків, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.11.2018 р. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Мурзак С.О. посвідчено договір позики, за яким ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_5 , а ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 194220,60 грн, що на день передачі грошей відповідає еквіваленту 7000,00 дол. США за курсом НБУ (1 до. США- 27,7458 грн). Згідно п. 2 договору сторони домовили про те, що договір позики є безпроцентним, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 22.11.2020 р., виконання зобов`язання за цим договором має бути здійснено шляхом зарахування грошових коштів, що позичались, на банківських рахунок позикодавця,або готівкою у межах м. Києва, за місцем проживання позикодавця або за іншою адресою, вказаною позикодавцем

Позивач звернувся до суду про визнання договору позики недійсним на підставі ст.ст.203, 229, 230 ЦК України, оскільки волевиявлення на укладення правочину не було, договір позики вчинено внаслідок обману, правової природи договору позивач не розумів.

Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України.

Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилався на те, що грошові кошти за оспорюваним договором позики він в дійсності не отримував.

Між тим, узгодження сторонами істотних умов договору позики, факт отримання грошових коштів позивачем підтверджується змістом договору позики, у якому зазначено, що позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передала у власність позичальника кошти в сумі 194220,60 грн.

Таким чином, доказом передачі грошових коштів у визначеному договором розмірі є сам договір позики, факт підписання якого ОСОБА_1 не заперечував.

Вказане узгоджується з постановою Верхового Суду від 08.12.2021 р. у справі № 642/1269/19, за якою письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Доводи позивача про те, що предмет позики не може бути переданий раніше від підписання договору не узгоджують з положеннями ст.ст.1046-1047 ЦК України та суперечить умовам договору, укладеного сторонами.

Згідно ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини

Позивач ОСОБА_1 , допитаний як свідок, пояснив суду, що 24.11.2018 р. він мав їхати до нотаріуса з метою оформлення спадщини після смерті матері. Наміру підписувати договір позики він не мав, кошти за договором позики він не отримував. Зазначає, що зрозумів про укладення договору позики вже після його підписання, вважав, що підписує договір, необхідний для прийняття спадщини, договір не читав. Звертає увагу, що вживав заспокійливі препарати, до нотаріуса приїхав на автомобілі, за кермом був його син.

Свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що позивач є її колишнім чоловіком. Зазначає, що після смерті матері позивач переживав, був у важкому стані, приймав ліки. 24.11.2018 р. поїхав до нотаріуса з метою прийняття спадщини, кошти за договором позики позивач не отримував. Дізналась разом з позивачем про укладення договору позики вдома після його підписання.

Свідок ОСОБА_8 , яка є колегою позивача, пояснила суду, що в жовтні 2018 р. у позивача померла мати, внаслідок чого він переживав, вів себе замкнуто. Зі слів позивача знає, що він випадково підписав договір позики.

Свідок ОСОБА_9 , який є сином позивача, пояснив суду, що позивач приймав препарати після смерті баби. В листопаді 2018 р. завозив позивача до нотаріуса для прийняття спадщини. В автомобілі побачив розписку про отримання коштів батьком від сестри-відповідача.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Зазначене свідчить, що показання свідків не можуть бути допустимими доказами безгрошовості позики, інших доказів (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису тощо), які відповідно до положень статей 218, 1051 ЦК України, можуть підтвердити ці обставини, позивачем не надано

Схожого висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 26.05.2021 р. у справі №755/9955/15-ц, від 20.03.2020 р у справі № 362/1597/17.

До того ж, свідок ОСОБА_10 , який є чоловіком відповідача, та який був присутній 24.11.2018 р. при укладенні оспорюваного договору пояснив суду, що приватний нотаріус для ознайомлення надала чернетку договору позики, роз`яснила порядок і строк повернення коштів за договором. Кошти за договором позики були передані позивачу до підписання договору. Скарг на самопочуття від позивача не надходило.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку про те, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях особи, яка ввела в оману, істотність значення обставин щодо яких введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка стверджує, що діяла під впливом обману, тобто у розглядуваній справі ОСОБА_1 .

Схожого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 21.10.2020 р. у справі №500/2262/14-ц.

Крім цього, за правилом частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За змістом наведеної норми обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину, а відтак не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією із сторін зобов`язань, які виникли з правочину і не пов`язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін також не є підставою для визнання правочину недійсним.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 19 січня 2022 року у справі №753/6253/18.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Пунктом 6 договору позики сторони узгодили, що у момент укладення цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення свої дій і могли (можуть) керувати ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; володіють українською мовою, що дало можливість правильно та однозначно розуміти та про тлумачити цей договір; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; договір укладається на вигідних умовах для сторін і не ж результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); правочин не приховує інший правочин (не є удаваним). Згідно п. 12 договору сторони підтвердили про роз`яснення їм нотаріусом вимог закону щодо чинності правочину, зокрема зміст ст.ст. 203, 215-218, 220, 223-226, 228-236, 625, 1046-1053 ЦК України, ст.ст. 60-74СК України.

Позивач, пред`явивши позов про визнання недійсним договору з підстав, передбачених ст. 229, 230 Цивільного кодексу України, та виклавши при цьому обставини і посилання на наведені правові норми, не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність умислу в діях відповідача щодо введення позивача в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору.

З огляду на підписання сторонами договору позики, погодження його умов та його нотаріального посвідчення, позивачем не доведено наявності умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, а також самого факту обману.

При цьому, зміст оскаржуваної угоди має чіткі та повністю зрозумілі положення, доказів звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів з приводу підписання ним договору від 24.11.2018 року суду не надано, як і не надано доказів удаваності, фіктивності оспорюваного правочину.

Варто також зазначити, що стан здоров`я позивача, обставини смерті матері не можуть бути підставою для визнання недійсним договору позики від 24.11.2018 р., оскільки позивачем не доведено того, що на час укладення договору він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. Більшість наданих позивачем письмових доказів щодо стану здоров`я виготовлені після укладення оскаржуваного договору (а.с. 26-32). З клопотанням про призначення експертизи з даного питання позивач не звертався. Судом також враховано вчинення позивачем інших дій, пов`язаних з прийняттям спадщини, в день посвідчення договору позики від 24.11.2018 р.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема не довів належними і допустимими доказами факту вчинення оспорюваного правочину проти своєї справжньої волі, наявності умислу в діях відповідача для введення позивача в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, а також того, що підписуючи договір, він помилився щодо обставин, які мають істотне значення.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору позики від 24.11.2018 року, суд не вбачає.

Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

На підставі викладено та керуючись ст. 202, 203, 229, 230, 638, 1046, 1049, 1051 ЦК України, ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 60, 76-81, 211, 223, 258, 263, 264, 265, 268, 352, п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України,

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Мурзак С.О. про визнання недійсним договору позики від 24.11.2018 року, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Мурзак С.О., адреса знаходження: АДРЕСА_3 .

Повне рішення виготовлено 07.02.2022 р.

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов