ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/8328/20 Номер провадження 22-ц/814/1231/22Головуючий у 1-й інстанції Шишкін О.В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

за участю секретаря Владімірова Р. В.

розглянув в м. Полтаві в режимі відеоконференції за допомогою он-лайн сервісу відеозв?язку EasyCon цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства обслуговування повітряного руху України

на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2020 року у складі судді Шишкіна О. В.

та апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Лагутіна Івана Володимировича

на додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 липня 2021 року у складі судді Шишкіна О. В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення належних при звільнених виплат та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 , діючи через представника за довіреністю адвоката Лагутіна І. В., подав до суду вказаний позов до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, у якому просив стягнути матеріальну допомогу у сумі 695 000,00 грн та на підставі частини першої статті 117 КЗпП України - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 19.05.2020 по день ухвалення рішення у справі.

Позов мотивовано тим, що в період з 03.09.2001 ОСОБА_1 працював у Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України (УКРАЕРОРУХ), 18.05.2020 наказом №116/о його було звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.

Пунктом 6.25.2 Колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками передбачено, що у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію адміністрація підприємства гарантує виплату працівникові матеріальну допомогу, яка не має перевищувати 20 посадових окладів, сума якої, згідно розрахунку наданого відповідачем, складає 695 000,00 грн.

Проте, при звільненні така допомога позивачеві виплачена не була, тому відповідач має додатково сплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (УКРАЕРОРУХ) на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу в сумі 695 000,00 грн.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (УКРАЕРОРУХ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 19.05.2020 по 02.11.2020 включно в сумі 272 243,88 грн.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (УКРАЕРОРУХ) на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 938,80 грн.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (УКРАЕРОРУХ) в дохід держави судовий збір в сумі 8 733,63 грн.

Рішення суду мотивовано обґрунтованістю заявлених позовних вимог.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 липня 2021 року заяву ОСОБА_2 про компенсацію судових витрат у справі задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (УКРАЕРОРУХ) на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 100 грн.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2021 року заяву директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним заочним рішенням, представник Державного підприємства обслуговування повітряного руху України подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, не дослідження судом наданих відповідачем доказів, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідно до пункту 4.1. Колективного договору усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок коштів підприємства (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених Додатком 26 до договору, отже наявність власних коштів у підприємства є прямою умовою виконання колективного договору.

Вважає, що судом було використану оціночну категорію «достатності/недостатності» власних грошових коштів у підприємства, що не відображає реальну фінансову картину та здатність підприємства здійснювати додаткові виплати, а навпаки призводить до хибного враження про те, що на рахунках підприємства наявні власні кошти, в той час як станом на І квартал 2020 року та станом на поточну дату власних коштів в підприємстві не вистачає навіть на забезпечення обов`язкових платежів (податків, заробітної плати) та функціонування Украероруху в цілому.

Вказує, що листом від 18.05.2020 ОСОБА_1 було повідомлено про складене фінансове становище підприємства та відсутність коштів, а листом від 05.06.2020 запропоновано звернутися до адміністрації Харківського РСП до 01.07.2020 для укладення договору про виплату матеріальної допомоги, проте ОСОБА_1 до адміністрації із відповідною заявою не звертався.

Наголошує, що адміністрація підприємства не відмовляється здійснювати виплати матеріальної допомоги, однак, зважаючи на брак коштів, пропонує певну розстрочку такої виплати.

Зазначає також, що оскільки колективним договором передбачається не законодавчо встановлена соціальна гарантія, а додатково встановлений соціальний захист для працівників Украероруху, то законні підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Лагутін І. В. просить апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (УКРАЕРОРУХ) залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Лагутін І. В. подав апеляційну скаргу на додаткове рішення суду першої інстанції щодо розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу та, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, просить змінити додаткове рішення, збільшивши суму стягнення з 6 100 грн до 54 462,20 грн.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відмовляючи у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат у розмірі і порядку, визначеному пунктами 4.1 та 4.6 Договору про надання правової (правничої) допомоги та пунктами 3 і 4 Додаткової угоди від 02.06.2020, суд не врахував, що відповідна сума, обумовлена сторонами до сплати під відкладною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, а тому належить до судових витрат.

Зазначає, що на виконання рішення суду ОСОБА_1 виплачена матеріальна допомога в сумі 559 475 грн та згідно умов договору про надання правничої допомоги позивачем 30.04.2021 сплачено на користь АБ «Максима Шипенка» 5% від вказаної суми - 28 000 грн, яка підлягає компенсації відповідачем.

У відзиві на апеляційну скаргу на додаткове рішення представник Державного підприємства обслуговування повітряного руху України просить апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення, а додаткове рішення суду залишити без змін.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25.03.2022 № 14/0/9-22 відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено територіальну підсудність судових справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги представника відповідача, виходячи з наступного.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

По справі встановлено, що з 03.09.2001 по 18.05.2020 позивач ОСОБА_1 працював у Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України (далі - ДП «Украерорух»), звільнений з роботи на підставі частини першої статті 38 КЗпП України - за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію (а. с. 15,16 том 1).

Відповідно до пункту 6.25.2 Колективного договору, укладеного між ДП «Украерорух» та профспілками (із змінами та доповненнями, внесеними протягом 2015-2020 років) у редакції, що діяла на час звільнення позивача з роботи, у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадови оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад за відповідним наказом за кожний рік. У цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів.

Як вбачається з інформації, наданої директором Харківського РСП Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, за вих. № 22.1-12/111/20 від 18 травня 2020 року, посадовий оклад, згідно штатного розпису Харківського РСП Украероруху на дату звільнення позивача з посади начальника служби СЕЗ 18.05.2020 (наказ про звільнення від 18.05.2020 № 116/о) становив 34 750 грн на місяць, стаж роботи ОСОБА_1 в Харківському РСП з 03.09.2001 по 18.05.2020 складає 18 років, згідно пункту 6.25.2 Колективного договору розмір матеріальної допомоги складає 695 000 грн (а. с. 17 том 1).

Вказана сума при звільненні позивачеві виплачена не була.

Відповідно до статті 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Аналогічні положення містить стаття 2 Закону України «Про колективні договори і угоди».

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», яка регулює співвідношення законодавства і колективного договору, угоди, трудового договору, встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Статтею 94 КЗпП України та статтею 1 Закону України «Про оплату правці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У частині другій статті 2 Закону України «Про оплату праці» визначено додаткову заробітну плату, як винагороду за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону «Про оплату праці»).

Частиною першою статті 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У статті 116 КЗпП України вказано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і відповідно до умов Колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30 червня 2021 року в справі № 759/10613/20 (провадження № 61-5070св21) в подібних правовідносинах.

Таким чином, оскільки поняттям «всіх сум, що належать йому від підприємства» охоплюються і виплати, передбачені Колективним договором, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про стягнення на користь позивача 695 000 грн матеріальної допомоги при звільненні працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до пункту 6.25.2 Колективного договору у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо порядку виплати матеріальної допомоги на підставі договору між працівником та адміністрацією за типовою формою та встановленою схемою відхиляються апеляційним судом як безпідставні, оскільки вони ґрунтуються на змінах та доповненнях до Колективного договору від 28.05.2020 № 31, що були внесені після звільнення позивача з роботи та на спірні правовідносини не поширюються.

Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) сформульовано правову позицію, згідно якої з урахуванням конкретних обставин справи, що мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

До таких критеріїв, що мають враховуватись судом при визначенні відшкодування працівникові втрат за порушення строків розрахунку при звільненні, Велика Палата Верховного Суду відносить: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на компенсаційний характер таких виплат та враховуючи розмір простроченої суми, період затримки виплати позивачеві матеріальної допомоги при звільненні та обставини, що впливали на належне виконання відповідачем своїх зобов`язань за колективним договором у зв`язку із встановленням з 12 березня 2020 року карантину для запобігання поширенню на території України коронавірусної інфекції, колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе зменшити розмір відшкодування позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 50 000 грн, що є належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача та забезпечить справедливий і розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Доводи апеляційної скарги ДП «Украерорух» щодо відсутності вини роботодавця є необґрунтованими, оскільки обставин які унеможливили своєчасно виплатити позивачу належні йому при звільнені суми, визначені колективним договором, відповідачем не доведено, а відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові усіх сум та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Висновок про істотну зміну обставин (hardship) Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року (а.с. 149-189 том 1) не є належним та допустимим доказом засвідчення обставин непереборної сили та не звільняє від відповідальності, встановленої законом.

Переглядаючи справу в частині доводів апеляційної скарги представника позивача, адвоката Лагутіна І. В. на додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 липня 2021 року колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для її задоволення, враховуючи таке.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

У пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Враховуючи характер справи, яка не є складною, як за складом учасників, так і за матеріально-правовим обґрунтуванням заявлених вимог та обсягом доказування, колегія суддів апеляційного суду вважає, що присуджена судом компенсація позивачеві витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 100 грн відповідає критерію дійсності та розумності таких витрат, а зобов`язання позивача сплатити у якості гонорару адвокату 5% від стягнутої на його користь суми, не є обов`язковими для суду, тому підстав для їх стягнення не вбачає.

Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про зміну основного рішення суду першої інстанції в частині визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача та залишення без змін додаткового рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права.

За правилами частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України частково змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд відповідно змінює розподіл судових витрат зі сплати судового збору при розгляді справи в суді першої інстанції - пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2020 року в частині стягнення з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (УКРАЕРОРУХ) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.05.2020 по 02.11.2020 включно в сумі 272 243,88 грн змінити, зменшивши її до 50 000 грн.

Змінити розподіл судових витрат, стягнувши з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (УКРАЕРОРУХ) на користь ОСОБА_1 716,20 грн судового збору та в дохід держави - 6 807,86 грн судового збору.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лагутіна Івана Володимировича - залишити без задоволення.

Додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна