П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 червня 2022 року місто Київ

справа № 758/11068/20

провадження №22-ц/824/2075/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - КНП «Центр первинної медико-соціальної допомоги № 2» Подільського району м.Києва

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Подільського району м.Києва, подану адвокатом Хайнак Тарасом Леонідовичем,

на рішення Подільського районного суду м.Києва від 7 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Головчак М.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Подільського району м.Києва про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зміну підстав звільнення з роботи, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зміну підстав звільнення з роботи, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що вона працювала на посаді лікаря-інтерна за спеціальністю «Загальна практика - сімейна медицина» Амбулаторії ЗП-СМ № 5 в Комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Подільського району м.Києва з 1 серпня 2018 року на підставі заяви про прийняття на роботу від 27 липня 2018 року, наказу від 31 липня 2018 року № 156-к та наказу Департаменту охорони здоров`я від 20 липня 2018 року № 1359/к «Про працевлаштування лікаря ОСОБА_1 ».

Згідно з п.3.2.1 Наказу Міністерства охорони здоров`я від 19 вересня 1996 року № 291, тривалість навчання в інтернатурі для випускників медичних факультетів (спеціальність - «Лікувальна справа») та лікувальних факультетів з спеціальністю «загальна практика - сімейна медицина» - 2 роки.

Отже, навчання позивача в інтернатурі та робота у відповідача як лікаря - інтерна встановлювалась з 1 серпня 2018 року до 31 липня 2020 року.

З 1 серпня 2020 року позивач мала б бути переведена на посаду лікаря.

Однак, через зміну життєвих обставин та небажання працювати далі у відповідача, 14 липня 2020 року позивач повідомила відділ кадрів про намір звільнитись за власним бажанням.

В цей час позивач перебувала у щорічній відпустці відповідно до наказу від 19 червня 2020 року з 1 липня 2020 року по 31 липня 2020 року включно.

29 липня 2020 року позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням з 1 серпня 2020 року, яка відділом кадрів була прийнята та зареєстрована.

Однак, 1 серпня 2020 року звільнена позивач не була та трудову книжку їй не повернули. На її звернення відповідач повідомив, що чекає на відповідь з Департаменту охорони здоров`я, тому позивача не звільняють і не видають трудову книжку.

28 серпня 2020 року позивач подала досудову вимогу, в який просила повернути трудову книжку. Листом від 3 вересня 2020 року відповідач повідомив, що з метою врегулювання даної ситуації позивач повинна надати відповідачу сертифікат лікаря-спеціаліста за спеціальністю «Загальна практика - сімейна медицина» та відшкодувати отримані за час проходження інтернатури виплати.

4 вересня 2020 року відбулось засідання профспілкового комітету, де їй повідомили, що якщо позивач не виконає вимоги, встановлені листом від 3 вересня 2020 року № 1654 або не повернеться до роботи, то буде звільнена за прогул.

10 вересня 2020 року вона отримала трудову книжку з записом про звільнення за прогул без поважних причин.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки вона: по-перше, працевлаштовувалась самостійно, згідно з довідкою про надання можливості самостійного працевлаштування від 26 червня 2018 року; по друге, угоди про підготовку її як фахівця з вищою освітою не укладалось; по-третє, вимоги відповідача щодо відпрацювання позивачем на посаді лікаря протягом трьох років є безпідставними.

Відповідачем не дотриманий порядок звільнення позивача за прогул, як дисциплінарний проступок, а саме відповідач не ознайомив позивача з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за прогул, не відбирав у позивача жодних письмових пояснень щодо вчинення прогулу. Крім того, відповідачем було порушено й строк притягнення до дисциплінарної відповідальності, оскільки позивач не вийшла на роботу з 1 серпня 2020 року, а була звільнена 7 вересня 2020 року, тобто пізніше одного місяця з дня виявлення дисциплінарного проступку.

Також позивач зазначає про те, що відповідач своїми неправомірними діями завдав позивачу моральну шкоду, яка виразилась у душевному переживанні, а також у приниженні ділової репутації. Розмір моральної шкоди позивач оцінила в 30000 грн.

Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 7 вересня 2021 року, описка в якому виправлена ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 4 жовтня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 142-к від 7 вересня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря - інтерна Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Подільського району м.Києва за прогул, без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Вважав ОСОБА_1 звільненою з посади лікаря-інтерна Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Подільського району м.Києва за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України з 1 серпня 2020 року.

Змінено підставу звільнення з роботи ОСОБА_1 з посади лікаря-інтерна Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Подільського району м.Києва з п.4 ст.40 КЗпП України - «Звільнена за прогул без поважних причин» на ч.1 ст.38 КЗпП України - «Звільнена за власним бажанням з 1 серпня 2020 року».

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Подільського району м.Києва на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 9446 грн. та моральну шкоду у сумі 3000 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Подільського району м.Києва подав апеляційну скаргу , в який просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення є необґрунтованим та не відповідає фактичним обставинам справи, та таке, що прийнято з порушенням матеріального та процесуального права. Апелянт посилається на те, що: 1) ОСОБА_1 , отримавши направлення на роботу, яке у цьому випадку поєднувало в собі як направлення для навчання в інтернатурі, так і відпрацювання протягом трьох років за одним місцем роботи, жодних зауважень не мала; 2) надавши згоду на укладення з відповідачем трудової угоди, ОСОБА_1 повинна була відпрацювати три роки після закінчення інтернатури; 3) після закінчення інтернатури ( днем закінчення є 31 липня 2020 року) позивачка до виконання своїх посадових обов`язків на посаді лікаря загальної практики - сімейний лікар в КНП «ЦПМСД 2» з 1 серпня 2020 року не приступила; 4) сертифікат лікаря спеціаліста відповідачу не надала у зв`язку з чим не була переведена на посаду лікаря загальної практики-сімейного лікаря; 5) здійснила прогул, поважність причин невиходу на роботу не довела; 6) звільнена з дотриманням порядку, визначеного трудовим законодавством ( рішення профкому, не бажання позивача прибути на засідання і пояснити причини невиходу на роботу).

Апелянт в апеляційній скарзі, зокрема, зазначає про те, що з 1 серпня 2020 року, після закінчення інтернатури, для переведення ОСОБА_1 на посаду лікаря загальної практики - сімейної медицини, остання мала надати сертифікат лікаря-спеціаліста «Загальної практики - сімейна медицина» і повинна була після закінчення інтернатури відпрацювати не менше трьох років у відповідача. Відповідно ОСОБА_1 з 1 серпня 2020 року не приступила до виконання своїх посадових обов`язків на посаді лікаря загальної практики-сімейний лікар в КНП «ЦПМСД №2» та не була переведена на посаду лікаря, так як не надала сертифікат лікаря спеціаліста.

Відповідно до направлення та наказу ДОЗ № 1359/к від 20 липня 2018 року ОСОБА_1 була зарахована з 1.08.2018 по 31.08.2020 року на посаду лікаря - інтерна по спеціальності загальна практика - сімейна медицина» до КНП «ЦПМСД №2». Отримавши сертифікат лікаря спеціаліста, яким ОСОБА_1 присвоєно звання лікаря за спеціальністю загальна практика - сімейна медицина повинна була з`явитися на роботу до відповідача для подальшого відпрацювання відповідно до умов підписаної нею угоди.

ОСОБА_1 не спростовано факт прогулу та не доведено поважності причин невиходу на робоче місце в робочі дні

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Колеснікова Ю.Е. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.

В судове засідання представник відповідача КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Подільського району м.Києва не з`явився двічі, про день та час розгляду справи відповідач був повідомлений. 17 травня 2012 року та 31 травня 2022 року представник відповідача адвокат Хайнак Т.Л. надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із тим, що в Україні оголошено військовий стан та відбуваються військові дії, через що відповідач (апелянт) не зможе прийняти участь у судовому засіданні, так як і його представник з об`єктивних причин не може взяти участь в розгляді справи (а.с.37-38, 67-68). Проте, колегія суддів, зважаючи на те, що представник відповідача в судове засідання не з`явився двічі, доказів неможливості явки в судове засідання представника Хайнак Т.Л. підприємство не надало, клопотань про проведення судового засідання в режимі відео конференції ні КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Подільського району м.Києва, ні його представник не заявляли. Доказів загрози життю представника Хайнак Т.Л. за місцем знаходження підприємства, як і за місцем знаходження Київського апеляційного суду, та неможливості взяти участь в судовому засіданні в режимі відео конференції, стороною відповідача не надано. За таких обстави, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання поважними причини неможливості явки представника відповідача у судове засідання, призначене на 1 червня 2022 року, та відкладення розгляду справи на іншу дату.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Колеснікова Ю.Є., яка приймала участь в судовому засіданні в режимі відео конференції, проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Установлено, що 27 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до директора КНП «ЦПМСД №2» Подільського району м.Києва з заявою про прийняття її на посаду лікаря - інтерна за спеціальністю «Загальна практика-сімейна медицина» з 1 серпня 2018 року з укладенням трудового договору відпрацювання не менше трьох років на посаді лікаря загальної практики - сімейного лікаря ( а.с.20)

Наказом № 156-к від 31 липня 2018 року директора КНП «ЦПМСД № 2» ОСОБА_1 зараховано на посаду лікаря - інтерна за спеціальністю «Загальна практика - сімейна медицина» Амбулаторії ЗП -СМ № 5 з 1 серпня 2018 року з укладенням трудового договору відпрацювання не менше 3-років на посаді лікаря загальної практики - сімейного лікаря. Підставою для видачі такого наказу стали заява ОСОБА_1 , наказ ДОЗ від 20 липня 2018 року № 1359/к «Про працевлаштування лікаря ОСОБА_1 » (а.с.21).

Наказом Департаменту охорони здоров`я від 20 липня 2018 року № 1359/к «Про працевлаштування лікаря ОСОБА_1 » зараховано ОСОБА_1 на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «Загальна практика - сімейна медицина « в КНП «ЦПМСД 2»» Подільського району м.Києва з 1 серпня 2018 року. Після закінчення інтернатури перевести ОСОБА_1 на посаду загальної практики - сімейного лікаря КНП «ЦПМСД № 2» Подільського району м.Києва. Підставою у наказі зазначено: лист КНП «ЦПМСД № 2» Подільського району м.Києва від 4 липня 2018 року № 1398, довідка НМУ ім.О.О.Богомольця про навчання за рахунок коштів держбюджету, заява ОСОБА_1 (а.с.22).

Згідно наказу № 98-к від 19 червня 2020 року ОСОБА_1 лікарю - інтерну за спеціальністю «Загальна практика - сімейна медицина» Амбулаторії ЗП-СМ № 5, надано щорічну відпустку на 31 календарний день з 1 липня по 31 липня 2020 року ( а.с.23).

29 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до директора КНП «ЦПМСД №2» Подільського району м.Києва з заявою про звільнення її з посади лікаря-інтерна за спеціальністю «Загальна практика - сімейна медицина» амбулаторії ЗП-СМ № 5 з 1 серпня 2020 року за власним бажанням (а.с24).

Наказом № 142-к від 7 вересня 2020 року ОСОБА_1 , лікаря - інтерна за спеціальністю «Загальна практика - сімейна медицина» Амбулаторії ЗП-СМ № 5, звільнено з займаної посади 31 липня 2020 року за ч.4 ст.40 КЗпП України, прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше 3- годин протягом робочого дня) без поважних причин. Підставою зазначена згода профспілкового комітету ( протокол від 4 вересня 2020 року № 24) (а.с.36).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що між ОСОБА_1 та відповідачем був укладений строковий трудовий договір, навчання в інтернатурі та робота у відповідача як лікаря - інтерна встановлювалась з 1 серпня 2018 року по 31 липня 2020 року; строк трудового договору закінчувався 31 липня 2020 року, 29 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулася з заявою про звільнення за власним бажанням, на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України, яка була прийнята відповідачем, але в порушення норм трудового законодавства не була вирішена.

Також суд першої інстанції, перевіряючи законність звільнення позивача з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, дійшов висновку про не дотримання відповідачем порядку звільнення позивача з роботи за прогул. Так, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не дотримано порядку застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, а саме: відповідач не видавав та не ознайомлював позивача з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за прогул; не відбирав у позивача письмових пояснень щодо вчинення прогулу, не отримував будь-яких запитів від відповідача з приводу причин вчинення прогулу, застосував дисциплінарне стягнення після спливу одного місяця з моменту виявлення прогулу, тобто з порушенням встановленого ст.148 КЗпП України строку. Звільнення позивача відбулось 31 липня 2020 року в той час, коли позивач ще проходила навчання в інтернатурі та перебувала у відпустці.

Задовольняючи позовні вимоги в частині вимог про зміну підстав звільнення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка звернулася до відповідача з заявою про звільнення, її заява була отримана відповідачем, відповідним чином зареєстрована та відповідачем розглянута. Підстави для відмови у звільненні позивача за власним бажанням відсутні, а відмова у звільненні за власним бажанням є порушенням законодавства про працю.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, чинною на момент виникнення спірних правовідносин, затверджено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, пунктом 3 якого передбачено, що цей Порядок поширюється на осіб, які навчаються за спеціальністю медичного профілю.

Пунктом 5 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних закладів освіти, підготовка яких здійснюється за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ № 367 від 25 грудня 1997 року, передбачено, що керівники вищих закладів освіти після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою, уміщеною в додатку № 1. Пунктом 25 Порядку передбачено, що на прохання випускника, який отримав довідку про надання можливості самостійного працевлаштування, протягом навчання в інтернатурі та трьох років після її закінчення керівник закладу охорони здоров`я може оформити йому направлення на роботу. Пунктом 26 Порядку передбачено, що керівники закладів охорони здоров`я України можуть приймати на роботу випускників медичних закладів освіти 1-4 рівнів акредитації, що навчалися за державним замовленням, тільки з направленням на роботу за формою 2 або довідкою про надання можливості самостійного працевлаштування за формою 3.

Відповідно до п.6 цього Порядку випускники, які уклали угоди з вищим закладом освіти після зарахування на навчання, а також ті, що почали навчання 1996 року за державним замовленням без укладення угоди, зобов`язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки.

Згідно довідки Національного медичного університету імені О.О.Богомольця ОСОБА_1 , яка закінчила університет в 2018 році, була надана можливість влаштуватись на роботу самостійно ( а.с.45).

Порядок працевлаштування лікарів-інтернів встановлений Наказом Міністерство охорони здоров`я від 19 вересня 1996 року № 291, відповідно до якого працевлаштування лікаря-інтерна відбувається згідно з наказом МОЗ АР Крим, управління охорони здоров`я обласної, Київської, Севастопольської міської держадміністрації, обласної, міст Києва та Севастополя санітарно - епідеміологічної станції, обласного, міст Києва та Севастополя ВО «Фармація» про направлення на навчання в інтернатуру випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів на базу стажування, на підставі якого Головний лікар базової установи (закладу) охорони здоров`я видає наказ про їх зарахування на посади лікарів (провізорів) - інтернів з певної спеціальності.

Початок роботи як лікаря - інтерна визначається у відповідності до п.3.2 Наказу МОЗ № 291, відповідно до положень якого початок навчання в інтернатурі встановлено з 1 серпня. Згідно з п.3.2.1 Наказу № 291, тривалість навчання в інтернатурі для випускників медичних факультетів (спеціальність «лікувальна справа») та лікувальних факультетів з спеціальності «загальна практика - сімейна медицина» - 2 роки.

Наказом Департаменту охорони здоров`я Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20 липня 2018 року № 1359/к ОСОБА_1 зарахована на посаду лікаря - інтерна з 1 серпня 2018 року.

Наказом № 156-к від 31 липня 2018 року директора КНП «ЦПМСД № 2» ОСОБА_1 зараховано на посаду лікаря - інтерна за спеціальністю «Загальна практика - сімейна медицина» Амбулаторії ЗП -СМ № 5 з 1 серпня 2018 року.

Таким чином, зважаючи на наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що між позивачем та відповідачем був укладений строковий трудовий договір на період проходження позивачем інтернатури, строк договору закінчувався 31 липня 2020 року.

Установлено, що 10 липня 2020 року ОСОБА_1 отримала сертифікат лікаря-спеціаліста за спеціальністю «Загальна практика - сімейна медицина», але цей сертифікат до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Подільського району м.Києва не подала, на посаду лікаря загальної практики переведена з 1 серпня 2020 року не була.

Ураховуючи те, що ОСОБА_1 після закінчення вищого навчального закладу освіти, подавши заяву про звільнення, фактично відмовилася прибути на місце направлення і працювати в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Подільського району м.Києва не менше трьох років, відповідно наявні підстави вважати, що між позивачем та відповідачем з 1 серпня 2020 року трудові відносини за строковим трудовим договором, припинилися. Відтак, невихід ОСОБА_1 на роботу в КНП «ЦПМСД № 2» , не може вважатися прогулом. Відповідно наказ № 142-к від 7 вересня 2020 року про звільнення позивача з посади лікаря - інтерна за спеціальністю «Загальна практика - сімейна медицина» Амбулаторії ЗП-СМ № 5 31 липня 2020 року за ч.4 ст.40 КЗпП України за прогул, є незаконним і підлягає скасуванню.

За правилами ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Отже, оскільки трудові відносини між позивачем та відповідачем припинилися у зв`язку з закінченням строку трудового договору, підстави для звільнення позивача за власним бажанням з 1 серпня 2020 року відсутні. В той же час, оскільки позивачка не бажала продовжувати трудові відносини з відповідачем, у зв`язку з закінченням строку договору, який був укладений на період проходження інтернатури позивачем, остання мала бути звільнена на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зміну підстав звільнення з роботи та ухвалення в цій частині нове рішення про зміну дати та формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з роботи, зазначивши дату звільнення - 1 серпня 2020 року у зв`язку з закінченням строку трудового договору відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, що укладений між позивачем та відповідачем трудовий договір не є строковим, спростовуються як положеннями Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних закладів освіти, підготовка яких здійснюється за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ № 367 від 25 грудня 1997 року, так і наказом Департаменту охорони здоров`я Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20 липня 2018 року № 1359/к, а також змістом апеляційної скарги, в якій представником відповідача зазначено, що ОСОБА_1 була зарахована з 1 серпня 2020 року по 31 серпня 2020 року на посаду лікаря-інтерна до КНП «ЦПМСД №2».

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_1 не мала права звільнятися, не відпрацювавши три роки після закінчення інтернатури, оскільки надала згоду на відпрацювання не менше трьох років на посаді лікаря загальної практики - сімейного лікаря, що підтверджується заявою, написаною нею власноручно, не відповідає міжнародному праву та чинному в Україні трудовому законодавству, оскільки законодавство України забороняє застосування примусової праці.

Що стосується посилання апелянта на те, що позивачка зобов`язана відшкодувати вартість навчання та компенсувати замовнику всі витрати у разі відмови від відпрацювання на посаді лікаря, а тому не могла бути звільнена, оцінюються судом як безпідставні, оскільки діючим законодавством визначений правовий механізм відшкодування у встановленому порядку державному бюджету вартості навчання та компенсації замовникові всіх витрат у разі відмови від відпрацювання на посаді лікаря, і ці питання жодним чином не впливають на можливість звільнення працівника з роботи.

Що стосується висновків суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, то в цій частині слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Згідно з ч.5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Встановивши, що ОСОБА_1 трудова книжка була видана 10 вересня 2020 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 1 серпня 2020 року по 9 вересня 2020 року, включно в сумі 9446 грн.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановивши, що відповідач своїми неправомірними діями створив перешкоди позивачеві в подальшому працевлаштуванні на роботу, остання внаслідок таких дій відповідача зазнала моральних страждань, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність позивачем вимог про відшкодування моральної шкоди. Розмір моральної шкоди судом першої інстанції визначений з урахуванням вимог розумності, справедливості, пропорційності.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Подільського району м.Києва, подану адвокатом Хайнаком Тарасом Леонідовичем, задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м.Києва від 7 вересня 2021 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Подільського району м.Києва про зміну підстав звільнення з роботи і в цій частині ухвалити нове рішення наступного змісту.

Змінити дату та формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з роботи, зазначивши дату звільнення - 1 серпня 2020 року у зв`язку з закінченням строку трудового договору відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Рішення Подільського районного суду м.Києва від 7 вересня 2021 року в частині визнання незаконним та скасування наказу № 142-к від 7 вересня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря - інтерна Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Подільського району м.Києва за прогул, без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 23 червня 2022 року.

Суддя доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус