Справа № 204/4141/21
Провадження № 2/204/195/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

25 квітня 2022 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лавриненко В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

03 червня 2021 року позивач АТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернувся до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 , в якій, з урахуванням уточнень від 14 червня 2021 року, прохає стягнути заборгованість за кредитним договором № КР/2018-06 від 05 червня 2018 року, у сумі 24702 гривні 50 копійок (а. с. 26-29).

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 18 червня 2018 року між АТ «Державний експортно-імпортний банк України» та відповідачем було укладено договір про відкриття карткових рахунків та кредитної лінії № КР/2018-06 від 05 червня 2018 року, за яким відповідачу було відкрито карткові рахунки № 1- НОМЕР_1 та № 2 НОМЕР_2 , та за картковим рахунком № 2 відповідачу відкрито кредитну лінію з лімітом не більше 10000 гривень. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідач своїх обов`язків за угодою не виконує, оскільки не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Внаслідок цього, станом на 31 травня 2021 року, за ним утворилася заборгованість у сумі 24702 гривні 50 копійок, яка складається із заборгованості: за простроченою основною заборгованістю у сумі 9757 гривень 30 копійок, пенею з основної заборгованості у сумі 3133 гривні 10 копійок, суми прострочених відсотків у сумі 7306 гривень 24 копійки, пенею на суми прострочених відсотків у сумі 1465 гривень 14 копійок та інфляційних витрат у сумі 3040 гривень 72 копійки, які позивач просить стягнути з відповідача разом із судовими витратами у сумі 2270 гривень (а. с. 26-29).

08 червня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 24).

14 червня 2021 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 08 червня 2021 року, позивачем усунуто (а. с. 26-42).

Ухвалою суду від 12 липня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 11годину 00 хвилин 12 серпня 2021 року (а. с. 45), копія якої надіслана відповідачу за вихідним № 16558/21-вих/2/204/1572/21 від 19 липня 2021 року (а. с. 47). 09 березня 2022 року на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» повернуто конверт, яким відповідачу направлялись позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження (а. с. 82).

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 85-86), в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом розміщення на офіційному сайті «Судова влада» оголошення про його виклик (а. с. 83), про причини неявки суд не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення.

Судом встановлено, що 05 червня 2018 року між АТ «Державний експортно-імпортний банк України» та відповідачем було укладено договір про відкриття карткових рахунків та кредитної лінії № КР/2018-06 від 05 червня 2018 року, за яким відповідачу було відкрито карткові рахунки № 1- НОМЕР_1 та № НОМЕР_3 та надано ОСОБА_1 кредитні кошти зі сплатою відсотків за користування кредитом (а. с. 10-19).

Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом на 31 травня 2021 року, за відповідачем перед позивачем рахується заборгованість у сумі 24702 гривні 50 копійок, яка складається із заборгованості: за простроченою основною заборгованістю у сумі 9757 гривень 30 копійок, пенею з основної заборгованості у сумі 3133 гривні 10 копійок, суми прострочених відсотків у сумі 7306 гривень 24 копійки, пенею на суми прострочених відсотків у сумі 1465 гривень 14 копійок та інфляційних витрат у сумі 3040 гривень 72 копійки (а. с. 37-39).

24 липня 2020 року позивачем на адресу відповідача за вихідним № 064-100/425 було направлено претензію щодо наявності у відповідача станом на 24 липня 2020 року простроченої заборгованості перед банком та по нарахованим процентам у сумі 14548 гривень 95 копійок (а. с. 20.

Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачкою.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

На підтвердження того, що між банком і відповідачем було укладено договір про надання кредиту, позивачем надано в якості письмового доказу договір про відкриття карткових рахунків та кредитної лінії № КР/2018-06 від 05 червня 2018 року (а. с. 10-19), який підписаний 05 червня 2018 року від імені ОСОБА_1 .

Вимогами п. п. 2.4, 2.6 вказаного договору встановлено, що Банком встановлюється кредитна лінія на картку № 2 відповідача у розмірі не більше 10000 гривень. Кредитна лінія відкривається строком до 30 червня 2021 року.

На підставі п. 2.11 договору відповідач зобов`язаний щомісячно сплачувати позивачу проценти за користування кредитним лімітом у розмірі фіксованої ставки - 30% річних.

Пунктом 9.1.3 кредитного договору сторони погодили, що у разі несвоєчасної сплати заборгованості за кредитом, процентами, клієнт сплачує банкові пеню за кожен день прострочення, включаючи день сплати, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що сторонами було погоджено суму надано кредиту, розмір відсотків, що підлягають сплаті за його користування та пені, у разі порушення виконання зобов`язання.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Приписами ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Позивачем на підтвердження своїх вимог щодо користування відповідачем кредитними коштами позивача за договором КР/2018-06 від 05 червня 2018 року та наявності у останнього заборгованості за ним надано суду розрахунок заборгованості (а. с. 37-39 та на звороті).

Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом на 31 жовтня 2020 року, за ним рахується заборгованість у сумі 24702 гривні 50 копійок, яка складається із заборгованості: за простроченою основною заборгованістю у сумі 9757 гривень 30 копійок, пенею з основної заборгованості у сумі 3133 гривні 10 копійок, суми прострочених відсотків у сумі 7306 гривень 24 копійки, пенею на суми прострочених відсотків у сумі 1465 гривень 14 копійок та інфляційних витрат у сумі 3040 гривень 72 копійки (а. с. 37-39 та на звороті).

Приписами п. 336 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5 визначено, що первинні документи і додатки до них це документи, що фіксують факт виконання господарських операцій і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах. До них відносяться: касові, банківські документи, ордери, повідомлення банків і переказні вимоги, виписки банків, корінці квитанцій, банківських чекових книжок, наряди на роботу, акти про приймання, здавання і списання майна й матеріалів, квитанції і накладні з обліку товарно-матеріальних цінностей, рахунки-фактури, авансові звіти тощо.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що розрахунок заборгованості, що наданий позивачем на обґрунтування позовних вимог, є неналежним доказом для підтвердження позовних вимог, а тому суд не приймає його до уваги.

Натомість, виписку по рахунку відповідача № НОМЕР_4 , за яким йому встановлене кредитну лінію, яка може бути належним доказом у справі, позивачем суду не надано, а відтак у суду відсутня можливість перевірити фактичний рух коштів по вказаному рахунку відповідача, а також перевірити суми використаних кредитних коштів відповідачем за казаним кредитним договором та суми внесених ним коштів в рахунок погашення заборгованості.

Тобто, докази, якими позивач підтверджує обставини щодо розміру заборгованості за наданим кредитом у сумі 9757 гривень 30 копійок, пенею з основної заборгованості у сумі 3133 гривні 10 копійок, суми прострочених відсотків у сумі 7306 гривень 24 копійки, пенею на суми прострочених відсотків у сумі 1465 гривень 14 копійок, в розумінні ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України, є неналежними та недостатніми для підтвердження позовних вимог в цій частині, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для їх задоволення.

Щодо позовних вимог АТ «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення з відповідача інфляційних витрат, суд виходить з наступного.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, приписами ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, положення цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) вказала на те, що право кредитора нараховувати передбачені договором відсотки за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, позивач по 30 червня 2021 року включно, тобто до закінчення строку дії кредитної картки, має право на нарахування відсотків за користування кредитом, а з 01 липня 2021 року - таке право у нього припиняється, натомість, виникає право нараховувати відсотки на підставі ст. 625 ЦК України, яка застосовується як наслідок прострочення виконання грошового зобов`язання.

Нарахування ж відсотків на підставі ст. 625 ЦК України до 01 липня 2021 року можливе виключно у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, чого в даному випадку встановлено не було, а відтак у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь банку інфляційних витрат, через що дані вимоги не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивач є юридичною особою банківською установою, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, що вказує на обізнаність позивача із нормами процесуального права, які регламентують принцип цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, враховуючи те, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд та знає про те, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій, зважаючи на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості визнаний судом неналежним доказам, а інших належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано, суд доходить переконливого висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на неналежних доказах.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд визнає, що наданими до суду доказами позивач не довів підстав для задоволення заявлених ним вимог про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором КР/2018-06 від 05 червня 2018 року, через що підстави для задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 280-289, 354-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (03150, м. Київ, вул. Антоновича, буд. 127; ідентифікаційний код 00032112) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) про стягнення заборгованості залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його підписання або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Заочне рішення може бути переглянуте Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська за письмовою заявою відповідачки протягом двадцяти днів зо дня отримання ним копії рішення.

Суддя А.І. Приваліхіна