ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 680/413/20

Провадження № 22-ц/4820/315/22

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.

секретар судового засідання Дубова М.В.

з участю : прокурора та представника відповідача Горгоца І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 680/430/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 03 листопада 2021 року в складі судді Яцини О.І. по справі за позовом Першого заступника керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах Хмельницької обласної державної адміністрації до Кам`янець-Подільської районної державної адміністрації Хмельницької області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов`язання повернути земельну ділянку.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в с т а н о в и в :

В червні 2020 року перший заступник керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах Хмельницької обласної державної адміністрації звернувся до суду з даним позовом та просив визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Новоушицької районної державної адміністрації №941/07-р від 27 грудня 2007 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельних ділянок» в частині затвердження проекту землеустрою та передачі безоплатно у власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0608, площею 0,10 га для ведення садівництва за рахунок земель державної власності на території Вільховецької сільської ради, а також в частині видачі Державного акта на право власності на вказану земельну ділянку; визнати недійсним Державний акт серії ЯГ № 969346 від 28 грудня 2007 року на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :07:001:0608, площею 0,10 га для ведення індивідуального садівництва на території Вільховецької сільської ради, виданий ОСОБА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 повернути в державну власність земельну ділянку з кадастровим номером :07:001:0608, площею 0,10 га для ведення садівництва, розташовану на території Вільховецької сільської ради, стягнути з відповідачів судовий збір.

В обґрунтування своїх позовних вимог, вказував, що розпорядженням голови Новоушицької районної державної адміністрації № 941/07-р від 27 грудня 2007 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельних ділянок» затверджено проект землеустрою та передано безоплатно у власність відповідачу - ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,10 га для ведення садівництва за рахунок земель державної власності на території Вільховецької сільської ради.

На підставі цього розпорядження ОСОБА_1 отримав Державний акт серії ЯГ № 969346 від 28 грудня 2007 року на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га для ведення індивідуального садівництва на території Вільховецької сільської ради, кадастровий номер земельної ділянки :07:001:0608.

Однак, заступник прокурора вказував, що розпорядження Новоушицької РДА було видано з порушенням вимог чинного законодавства.

Так, відповідно до інформації Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Серет Державного агентства водних ресурсів України №1321 від 06 грудня 2019 року за результатами співставлення наявної проектної документації водоохоронної зони Дністровського водосховища (розроблена інститутом «Укрдіпроводгосп» в 1986 році, є дійсною та використовується працівниками в роботі) з даними публічної кадастрової карти України встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :07:001:0608 знаходиться в межах прибережної захисної смуги Дністровського водосховища.

Вказана обставина також підтверджується проведеним сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_2 співставленням земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0608 з даними публічної кадастрової карти України, яким також встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :07:001:0608 знаходиться в межах прибережної захисної смуги Дністровського водосховища.

Отже, при передачі ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0608, площею 0,10 га Новоушицькою районною РДА не враховано розміри та межі прибережної захисної смуги річки Дністер, внаслідок чого порушено вимоги ст.ст. 59, 60 ЗК України та ст.ст. 85, 88 ВК України.

З наведених підстав просив визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Новоушицької РДА №941/07-р від 27 грудня 2007 року в частині спірної земельної ділянки.

Також на підставі вказаного незаконного розпорядження голови Новоушицької РДА, ОСОБА_1 отримав Державний акт на земельну ділянку серії ЯГ №969346 про право власності на земельні ділянку з кадастровим номером :07:001:0608, площею 0,10 га, що зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 5, з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва.

Отже, заступник прокурора вказував на наявність підстав для визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ№ 969346 про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :07:001:0608, площею 0,10 га.

Крім того, посилаючись на те, що відповідач - Новоушицька РДА незаконно передала спірну земельну ділянку ОСОБА_1 , оскільки на час передачі розпорядником земельної ділянки була Хмельницька ОДА, розпорядженню підлягають скасуванню, то правові підстави для збереження цього майна за ОСОБА_1 відсутні, та до спірних правовідносин підлягають застосуванню ст. 1212 ЦК України. Вказана ділянка підлягає поверненню державі в особі Хмельницької обласної державної адміністрації, яка є розпорядником земель водного фонду шляхом зобов`язання власника ОСОБА_1 її повернути.

Рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 03 листопада 2021 року вказаний позов було задоволено. Визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Новоушицької РДА № 941/07-р від 27 грудня 2007 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельних ділянок» в частині затвердження проекту землеустрою та передачі безоплатно у власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0608, площею 0,10 га для ведення садівництва за рахунок земель державної власності на території Вільховецької сільської ради, а також в частині видачі Державного акта на право власності на вказану земельну ділянку.

Визнано недійсним Державний акт серії ЯГ № 969346 від 28 грудня 2007 року на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :07:001:0608, площею 0,10 га для ведення індивідуального садівництва на території Вільховецької сільської ради, виданий ОСОБА_1 ..

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути в державну власність земельну ділянку з кадастровим номером :07:001:0608, площею 0,10 га для ведення садівництва, розташовану на території Вільховецької сільської ради.

Стягнуто з Кам`янець-Подільської РДА Хмельницької області та ОСОБА_1 на користь прокуратури Хмельницької області понесені судові витрати в сумі 6306 (шість тисяч триста шість) гривень, тобто по 3153 грн. з кожного.

Ухвалою Новоушицького районного суду Хмельницької області від 22 червня 2021 року залучено до участі у справі в якості правонаступника Новоушицьку районну державну адміністрацію - Кам`янець-Подільську районну державну адміністрацію Хмельницької області.

ОСОБА_1 не погодився із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу та просить скасувати це рішення, ухвалити нове яким відмовити в задоволенні позову. Апелянт посилається на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Вказує, що під час розгляду справи, відповідач Новоушицька РДА надіслала відзив на позов, де вказала, що на момент видачі оскаржуваного розпорядження Новоушицької РДА матеріали проектної документації водоохоронної зони Дністровського водосховища на адресу Новоушицької РДА не надходили. Крім того, під час розгляду справи суду були надані докази, того, що спірна земельна ділянка знаходиться на березі малої річки Матірка. Отже, на час винесення розпорядження, підстави для відмови в затвердженні проекту, або будь які порушення вимог чинного законодавства були відсутні.

Апелянт вважає сумнівним доказ та посилання на нього суду як на підставу для задоволення позову - Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Серет Державного агентства водних ресурсів України №1321 від 06 грудня 2019 року за результатами співставлення наявної проектної документації водоохоронної зони Дністровського водосховища (розроблена інститутом «Укрдіпроводгосп» в 1986 році, оскільки метод співставлення, який був використаний при досліджені, є неможливим і не точним без наявності обмінного файлу координат, який містить геодезичні дані довжини ліній, дирекційних кутів, прив`язок до пунктів державної геодезичної мережі, координат поворотних точок.

Також не погоджується із доказом, який був взятий судом до уваги, а саме результатими проведеного сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_2 співставленням земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0608 з даними публічної кадастрової карти України. Оскільки сам ОСОБА_2 під час його допиту як свідка пояснив, що на момент підготовки ним проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 були відсутні будь-які документи, які б вказували на обмеження щодо використання спірної земельної ділянки.

Апелянт вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги наданий ним під час розгляду справи доказ висновок експерта № 844/021 у якому експерт дійшов висновку, що мінімальна відстань від меж спірної земельної ділянки , належної ОСОБА_1 до урізу води Дністровського водосховища в районі річки Матірки станом на момент проведення огляду 27.03.2021р. складає 100,3 м. Жоден із доказів наданих позивачем не спростовує вказаного висновку.

Зазначає, що Новоушицький районний суд не дав належної оцінки його твердженням, що в матеріалах справи відсутні докази того, коли саме Хмельницькій ОДА стало відомо про затвердження Новоушицькою РДА 27.12.2007 р. проекту із землеустрою про відведення йому, ОСОБА_1 , земельної ділянки.

Суд не врахував докази, а саме надану копію відповіді ФОП ОСОБА_3 - Начальнику Новоушицького відділу Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури від 08.04.2016р., з тексту якої слідує, що ним було здійснено співставлення картографічних матеріалів проекту водоохоронної зони лівого берега водосховища Дністровської ГЕС на території Вільховецької сільської ради Новоушицького району з даними публічної кадастрової карти України на якій було відображено розташування земельних ділянок, в тому числі і спірної земельної ділянки, належної ОСОБА_1 . Дана відповідь в подальшому була використана як підстава для позову прокуратури до Новоушицького районного суду із позовом до ОСОБА_4 .

Не надано судом і належної оцінки доказу копії листа Новодністровського регіонального управління водних ресурсів та експлуатації Дністровських водосховищ - Начальнику Новоушицького відділу Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури від 23.03.2016р. Вказані докази, на думку апелянта, спростовують твердження позивача про те, коли йому стало відомо про обставини, які стали підставою для подання позову та свідчать саме про пропуск позовної давності для подання цього позову.

На пропуск позовної давності вказують із висновки, викладені в судових рішеннях по справі № 680/450/16-ц.

Так, згідно з розділом 4.2 Регламентів Хмельницької обласної державної адміністрації, затверджених розпорядженнями голови Хмельницької обласної державної адміністрації від 19 липня 2007 року № 235/2007-р і від 23 листопада 2007 року № 383/2007-р, облдержадміністрація здійснювала контроль за діяльністю місцевих органів виконавчої влади шляхом аналізу виданих ними актів.

У зв`язку з цим, райдержадміністрації надсилали до облдержадміністрації копії усіх виданих її головами розпоряджень у письмовому та електронному вигляді за кожну половину місяця (видані з 1 по 15 число із 16 по останнє число місяця) у тижневий строк.

В подальшому юридичним відділом апарату облдержадміністрації за результатами правової експертизи розпоряджень голів райдержадміністрацій складалися щомісячні аналітичні довідки щодо дотримання вимог чинного законодавства, які після розгляду головою облдержадміністрації надсилалися райдержадміністраціям для усунення виявлених порушень, а також відділу контролю та організаційному відділу апарату облдержадміністрації для здійснення контролю за своєчасністю вжиття заходів щодо усунення виявлених недоліків.

Отже, Хмельницька обласна державна адміністрація мала довідатися про прийняття Новоушицькою районною державною адміністрацією оскаржуваних розпоряджень і порушення цими розпорядженнями прав та інтересів держави ще у 2007 році.

Натомість, прокурор звернувся до суду з позовом на захист порушеного права власності держави лише у 2020 році.

Відтак, на думку апелянта, є очевидним, що позивачем пропущено строк позовної давності і причини пропуску не є поважними та не підлягають поновленню. Тому оскаржуване судове рішення ухвалене з порушенням нори процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу Заступник прокурора Кам`янець-Подільської окружної прокуратури вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду законним і обґрунтованим, тому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 03 листопада 2021 року залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд доходить висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так судом встановлено, що розпорядженням Новоушицької Районної державної адміністрації № 941/07-р від 27 грудня 2007 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельних ділянок» затверджено проект землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 та передано йому у власність земельну ділянку, площею 0,10 га з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва кадастровий номер :07:001:0608 на території Вільховецької сільської ради та вирішено видати йому Державний акт на право власності на дану земельну ділянку.

На підставі даного розпорядження відповідачу ОСОБА_1 було видано Державний акт на право власності на дану земельну ділянку серії ЯГ № 969346 на земельну ділянку площею 0,10 га з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва кадастровий номер :07:001:0608 на території Вільховецької сільської ради, який зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 5 від 28 грудня 2007 року.

Відповідно до план-схеми розташування спірної земельної ділянки, підготовленої сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_2 , спірна земельна ділянка частково знаходиться в межах 100-метрової прибережної захисної смуги.

Згідно із довідкою, виданою Басейновим управлінням водних ресурсів річок Прут та Сірет Державного агентства водних ресурсів України від 06 грудня 2019 року № 1321, в результаті співставлення картографічних матеріалів проекту водоохоронної зони Дністровського водосховища по Новоушицькому районі (на території Березівської сільської ради) з даними Публічної кадастрової карти, а також відповідно до норм Земельного та Водного кодексів земельна ділянка з кадастровим номером :07:001:0608 знаходиться в межах захисної прибережної смуги.

Таким чином спірна земельна ділянка розташована на відстані менше ніж за 100 метрів до урізу води Дністровського водосховища.

При ухваленні рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги водоохоронної зони Дністровського водосховища, на неї розповсюджується обмеження щодо її використання, а тому вона не може передаватися у приватну власність. У зв`язку з незаконністю набуття права власності на земельну ділянку вона підлягає поверненню у державну власність.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України і ст. 4 Водного кодексу України в редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин, до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж річок.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Статтею 59 Земельного кодексу України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.

В силу ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Випадки передачі земель водного фонду у приватну власність громадян передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 Земельного кодексу України.

На підставі ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

За положеннями ст. 60 Земельного кодексу України і ст. 88 Водного кодексу України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Правовий режим прибережних смуг визначається ст. 60 Земельного кодексу України і ст. 89 Водного кодексу України.

Відповідно до ст. 61 Земельного кодексу України, ст. 89 Водного кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо.

На підставі ст. 60 Земельного кодексу України, ст. 88 Водного кодексу України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

- для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів;

- для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею

понад 3 гектари 50 метрів;

- для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів.

За положеннями ч. 6 ст. 88 Водного кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.

Згідно з п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року №434, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.96 №486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Отже, існування прибережних захисних смуг є законодавчо визначеним, а тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги водоохоронної зони, зокрема станом на час вирішення питання про передачу земельної ділянки у власність не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

За відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 Водного кодексу України, орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до зазначеного Порядку.

Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у ст. 59 Земельного кодексу України, суперечить нормам статті 84 Земельного кодексу України.

За змістом наведених норм права землі у межах прибережних захисних смуг вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. На неможливість перебування такого виду об`єктів майна у приватній власності, крім випадків, передбачених у ст. 59 ЗК України, вказує також і розташування земель водного фонду.

Наведене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постанові від 22 травня 2018 року в справі №469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року в справі №504/2864/13-ц, у пункті 80 постанови від 12 червня 2019 року в справі №487/10128/14-ц, у пункті 96 постанови від 11 вересня 2019 року в справі №487/10132/14-ц, які апеляційний суд на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що землекористування в Україні здійснюється з дотриманням правового режиму використання земель. У зв`язку з цим, чинне законодавство встановлює поділ земель України на відповідні категорії на основі природних (екологічних) ознак та соціально-економічних і виробничих характеристик використання земель. При цьому законом визначено порядок встановлення та зміни цільового призначення земель, а саме, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень уповноважених органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Щодо земель водного фонду як природоохоронних територій, до складу яких входять і прибережні захисні смуги, законодавець встановив особливий порядок їх набуття у власність і господарського використання. Зокрема, за рішенням органу виконавчої влади такі землі можуть передаватися у приватну власність громадян лише у виді замкненої природної водойми (загальною площею до 3 гектарів).

На час виникнення спірних правовідносин законодавство обмежувало безоплатне передання у приватну власність земель водного фонду лише таким випадком.

Водночас, земельну ділянку, зайняту прибережною захисною смугою можна було отримати в оренду для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Передання земельних ділянок як у власність, так і в оренду для ведення садівництва закон не передбачав.

Розмір і межі прибережних захисних смуг як земельних ділянок водного фонду встановлювались за проектами землеустрою. При наданні в користування земельних ділянок навколо зазначених та інших водних об`єктів, мали враховуватися ці положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг, а у разі відсутності землевпорядної документації (документації з землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об`єктів, збереження водних об`єктів мало бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року №486.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 21 травня 2014 року (справа №6-16цс14), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

У постанові від 24 грудня 2014 року (справа №6-206цс14) Верховний Суд України доповнив зазначені вище висновки, вказавши, що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене ст. 88 ВК України, а тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає її відсутність, оскільки розміри такої смуги встановлені законом. Аналогічного висновку дійшла також Велика Палата Верховного Суду в постановах від 30 травня 2018 року (справа №469/1393/16-ц) та від 12 червня 2019 року (справа №487/10128/14-ц).

Встановивши на підставі проведеної ліцензійним інженером-геодезистом ОСОБА_2 геодезичної зйомки та відповідних письмових доказів - довідки, виданої Басейновим управлінням водних ресурсів річок Прут та Сірет Державного агентства водних ресурсів України спірної земельної ділянки її розташування на відстані менше ніж за 100 метрів до урізу води Дністровського водосховища, суд першої інстанції правомірно керувався тим, що ця земельна ділянка відносяться до прибережної захисної смуги водосховища.

При цьому суд обґрунтовано виходив з того, що відсутність проекту землеустрою про встановлення меж прибережної захисної смуги не змінює правовий статус земельних ділянок як земель водоохоронної зони.

Крім того, слід зазначити, що Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними Державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Наведене відповідає висновку, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18).

Зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), пункт 97 постанови від 11 вересня 2019 року в справі №487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), пункт 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року в справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19)).

Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)).

Крім того, заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18)).

Відповідач мав можливість співвіднести близькість земельної ділянки до річки Дністер із чіткими законодавчими заборонами на можливість бути її власником, що ставить під сумнів його добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність.

Стосовно втручання у право на мирне володіння майном фізичної особи колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «Щокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23.01.2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Відповідний принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05.07.2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04.09.2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06.11.2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

На думку суду, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави критеріям правомірного втручання в право ОСОБА_1 на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці ЄСПЛ.

Так, статтями 13, 14 Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності українського народу, а органи державної влади здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної власності.

Прийняття рішення про передачу земель державної власності в приватну власність із земель державної власності позбавляє український народ загалом (стаття 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 незаконно отримав земельну ділянку з земель водного фонду, які не можуть передаватись у приватну власність з таким цільовим призначенням.

За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою визнання недійсним наказу про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок із земель державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині відновлення становища, яке існувало до порушення права власності українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибула з такої власності.

За врахуванням викладеного колегія суддів вважає, що, оцінивши наведені обставини, досліджені докази в справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про незаконність передачі Новоушицькою районною державною адміністрацією земельної ділянки водного фонду у власність ОСОБА_1 та прийняв обґрунтоване рішення про скасування розпорядження і визнання недійсним Державного акта про право власності на земельну ділянку та зобов`язав відповідача повернути її у державну власність.

Доводи апеляційної скарги, що на момент видачі оскаржуваного розпорядження Новоушицької РДА матеріали проектної документації водоохоронної зони Дністровського водосховища на адресу Новоушицької РДА не надходили, надані прокурором докази у вигляді довідки Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Серет Державного агентства водних ресурсів України №1321 від 06 грудня 2019 року, схема інженера-землевпорядника ОСОБА_2 є непереконливими, так як метод співставлення, який був використаний при досліджені, є неможливим і не точним за відсутності будь-які документи, які б вказували на обмеження щодо використання спірної земельної ділянки слід відхилити.

Вказані письмові докази є належними та допустимими доказами та не спростовані відповідачами.

Посилання апелянта, на наданий ним під час розгляду справи, висновок експерта № 844/021, у якому експерт дійшов висновку, що мінімальна відстань від меж спірної земельної ділянки, належної ОСОБА_1 до урізу води Дністровського водосховища станом на момент проведення огляду 27.03.2021р. складає 100,3 м. суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги.

При здійсненні дослідження виміри здійснювались до урізу води під час огляду 27 березня 2021 року, а ст.60 ЗК України передбачає відстань до урізу води у меженний період, тобто, період річного циклу, протягом якого спостерігається низька водність (ст.1 ВК України) - найменші рівні й витрати води.

Також суд відхиляє посилання апелянта на те, що спірна земельна ділянка знаходиться на березі малої річки Матірка, оскільки як встановлено письмовими доказами спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги Дністровського водосховища, а не річки Матірка..

Щодо доводів апеляційної скарги про сплив позовної давності звернення прокурором з позовом до суду.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Частиною 1 статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що позовна давність це строк, протягом якого особа може захистити в суді своє суб`єктивне право в разі його порушення, невизнання або оспорення. Позовна давність застосовується лише при вирішенні сторонами спору в суді.

Законом установлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 36 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», за змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв`язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

Згідно з висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 6 березня 2018 року у справі № 607/15489/15-ц, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому цей позов може бути пред`явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення.

Такий же правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року по справі № 653/1096/16-ц.

ОСОБА_1 незаконно набув і користується земельними ділянками водного фонду, внаслідок чого має місце триваюче порушення прав держави як законного володільця цих ділянок.

Прокурор вправі був заявити негаторний позов на захист інтересів держави упродовж всього часу, доки триває порушення цих прав, оскільки постійно відкладається початковий момент перебігу позовної давності і до таких вимог позовна давність не може бути застосована.

Отже, суд першої інстанції, з врахуванням заявлення прокурором негаторного позову, правомірно керувався тим, що позовна давність у спорі не сплила.

Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги на вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 03 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 червня 2022 року.

Судді А.М.Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова