Номер провадження: 22-ц/813/3842/22
Справа № 2-5451/07
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т.С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

15.06.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Громіка Р.Д.

розглянувши питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 травня 2007 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» про визнання права власності, зобов`язання зареєструвати право власності,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 травня 2007 року позов ОСОБА_2 задоволено, визнано право власності на нежитлове приміщення мансарди, площею 192,76 кв.м., яке розташоване в АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , та зобов`язано КП «ОМБТІ та РОН» зареєструвати за ОСОБА_2 право власності на вказане приміщення мансарди.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, 17.07.2017 року (засобами поштового зв`язку, а.с.60, том 1), тобто більше ніж через 10 років, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду з тих підстав, що він не був залучений до участі у справі, до суду не викликався, рішення суду не отримував. Про оскаржуване рішення дізнався випадково 07.07.2017 року з ЄДРСР, після чого в межах строку, визначеного ст..354 ЦПК України, подав апеляційну скаргу.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12.08.2017 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 травня 2007 року та відкрито апеляційне провадження у справі.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 25.09.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 травня 2007 року скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що вирішуючи спір, суд першої інстанції не повністю визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення. Задовольнивши позов, суд першої інстанції не встановив дійсну кількість власників квартир у багатоквартирному будинку на АДРЕСА_1 , не переконався у наданні згоди всіма власниками квартир на виділ позивачу частини горища у власність та не надав оцінки тому, що така згода має бути оформлена у формі договору, посвідченого нотаріально. Також рішенням суду першої інстанції не лише протиправно визнано право власності за позивачем на спірне приміщення, а й змінено його цільове призначення: з горища на мансарду за відсутності права власності позивача на це приміщення та належної проектно-будівельної документації.

Не погоджуючись з постановою апеляційного суду Одеської області від 25.09.2018 року, у квітні 2019 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу.

Касаційна скарга мотивована тим, що постанова апеляційного суду Одеської області від 25.09.2018 року ухвалена з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права. Так, ОСОБА_3 зазначав, що площа приміщення горища будинку становить більше ніж 600 кв.м., з яких 192,76 кв.м. належало позивачу на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 травня 2007 року, 200 кв.м. іншому сусіду та більше ніж 200 кв.м. на сьогодні є вільними, розташовані над квартирою АДРЕСА_2 , не перебувають у власності будь-кого та знаходяться у користуванні всіх мешканців будинку на АДРЕСА_1 , зокрема й ОСОБА_1 . У матеріалах справи немає доказів того, що ОСОБА_1 є співвласником саме тієї частини приміщення горища, яку отримав у власність ОСОБА_2 . Згоди усіх власників квартир у багатоквартирному будинку було достатньо для того, щоб отримати право власності на 192,75 кв.м. приміщення горища, оскільки ОСОБА_1 належить лише 254/1000 частини квартири АДРЕСА_3 у цьому будинку. Суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про порушення прав ОСОБА_1 на спільні приміщення горища. Після визнання судом першої інстанції права власності на частину приміщення горища за ОСОБА_2 , у встановленому законом порядку він отримав дозвіл Приморської районної адміністрації Одеської міської ради на початок будівельних робіт, отримав необхідні узгодження управління архітектури міста, виконав реконструкцію приміщень, що належали йому на праві власності, здав реконструйований об`єкт в експлуатацію та 24 березня 2008 року отримав розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 388 «Про затвердження акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого реконструкцією об`єкта квартири АДРЕСА_4 , частини квартири АДРЕСА_5 , з об`єднанням їх в одну самостійну квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 410,6 кв.м.» та став власником реконструйованого майна на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 11 червня 2008 року. Вподальшому, згідно з договором купівлі-продажу від 17 листопада 2009 року ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_4 , яка 13 березня 2015 року згідно з договором купівлі-продажу продала її ОСОБА_5 , а ОСОБА_5 , отримавши дозвіл на поділ квартири на дві № 5 та № 5а, 23 липня 2015 року продала квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по 1/2 частині кожному, а 16 червня 2017 року квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_3 . При цьому, ОСОБА_1 було достеменно відомо про зміну власників квартири АДРЕСА_4 та спірного приміщення. У 2007 році ОСОБА_2 отримав згоду всіх сусідів на виділ йому у власність частини приміщення горища над належною йому квартирою АДРЕСА_6 , крім ОСОБА_1 , з яким домовився зробити ремонт на всіх трьох поверхах під`їзду. Суд апеляційної інстанції неповністю з`ясував всі фактичні обставини справи та неправильно визначив характер спірних правовідносин. Суд не з`ясував, хто на сьогодні є власником спірного нерухомого майна, та не залучив до участі у справі усіх заінтересованих осіб, чим грубо порушив процесуальні права останнього власника квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_3 . Вирішуючи питання про поновлення ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що він не надав жодного доказу на підтвердження факту, коли йому стало відомо про оскаржуване рішення суду першої інстанції і того, що саме у липні 2017 року він дізнався про існування цього рішення. Зазначає, що доводи апелянта про те, що він дізнався про оскаржуване рішення у липні 2017 року спростовуються доказами у справі № 522/17218/16-ц за його позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та інших про приведення приміщення до первісного стану, стягнення матеріальної та моральної шкоди, заборону використовувати квартиру в господарській діяльності, до якої представник ОСОБА_1 у листопаді 2016 року долучила до матеріалів цієї справи довідку з реєстру речових прав про зміну власників квартири та копію технічного паспорту квартири АДРЕСА_7 , в якому містяться відомості, що житлове приміщення мансарди належить ОСОБА_2 на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси від 03 травня 2007 року. Тобто, про спірне рішення ОСОБА_1 було відомо не пізніше листопада 2016 року, а не у липні 2017 року, як зазначає останній. Однак, суд цих обставин не перевірив та безпідставно поновив строк, порушивши при цьому принцип правової визначеності, що полягає в остаточності судового рішення, яке набрало законної сили. ОСОБА_3 і ОСОБА_7 , ОСОБА_6 є добросовісними набувачами квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_4 , відповідно, тому перегляд справи в апеляційному порядку без їх відома та за їх відсутності є грубим порушенням норм процесуального права.

Постановою Верховного Суду від 30.06.2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 12.08.2017 року (про поновлення строку та відкриття апеляційного провадження) та постанову апеляційного суду Одеської області від 25.09.2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Задовольняючи касаційну скаргу ОСОБА_3 , скасовуючи ухвалу та постанову апеляційного суду і направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходив з того, що вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції взяв до уваги пояснення ОСОБА_1 , не посилаючись на жодні конкретні обставини справи, обмежившись вказівкою, що вказана причина пропуску строку є обґрунтованою, що вбачається з матеріалів справи. Поновлюючи ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не обґрунтував належним чином підстави його поновлення, не мотивував, чи поновлення строку є порушенням принципу res judiсata, тобто принципу остаточності рішення. Скасувавши рішення у справі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_1 , який не був залучений до участі у справі, а тому рішення суду першої інстанції не може вважатися законним. З огляду на обставини цієї справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважав, що скасування судом апеляційної інстанції судового рішення у справі та відмова в позові з тих підстав, що рішення суду впливає на права та інтереси ОСОБА_1 , без розгляду справи по суті, визначення справедливої рівноваги, що має існувати між захистом права власності та загальними інтересами, не відповідає завданням цивільного судочинства та є втручанням у право власності ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

З метою перевірки поважності пропуску ОСОБА_1 процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 травня 2007 року, який складає понад десять років, апеляційним судом витребувано з Приморського районного суду м. Одеси матеріали цивільної справи № 522/17218/16-ц за позовом ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_3 про приведення приміщення до первісного стану, стягнення матеріальної та моральної шкоди, заборону використовувати квартиру в господарській діяльності.

Ознайомившись з матеріалами цієї справи (№ 522/17218/16-ц), апеляційний суд встановив, що з даним позовом ОСОБА_1 звернувся у вересні 2016 року.

В межах цієї справи, 02.11.2016 року в судовому засіданні, за участю безпосередньо ОСОБА_1 (а.с.131-132, том 1, справа № 522/17218/16-ц), представник останнього адвокат Нестерова О.В. звернулася до суду з клопотанням про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_4 , власниками якої є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , на квартиру АДРЕСА_4 , власниками якої є ОСОБА_10 та ОСОБА_6 та на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний об`єкт нерухомого майна 10140180, власниками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_12 у будинку АДРЕСА_1 . До заяви про забезпечення позову адвокат долучила копію технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 від 12 липня 2007 року, в якому містяться відомості, що власником приміщення мансарди є ОСОБА_2 на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси від 03.05.2007 року та зазначено номер справи № 2-5451/07 (а.с.99-129 том 1, справа № 522/17218/16-ц). Вказане клопотання підтримано ОСОБА_1 .

Таким чином, Одеським апеляційним судом встановлено, що про оскаржуване рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 травня 2007 року, ОСОБА_1 було відомо не пізніше 02.11.2016 року, а не 07.07.2017 року, як зазначає останній в клопотанні про поновлення строку.

З наведених підстав, ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.03.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без руху, апелянту надавався строк десять днів з дня отримання ухвали на звернення до суду із обґрунтованою заявою про поновлення строку із зазначенням переконливих, резонних причин пропуску строку. При цьому, апеляційним судом було роз`яснено, що у разі недоведення поважності пропуску строку, у відкритті апеляційного провадження буде відмовлено.

Однак, отримавши 15.04.2022 року ухвалу Одеського апеляційного суду від 29.03.2022 року, ОСОБА_1 та його адвокат Нестерова О.В. (а.с.180-181, том 2), недоліки апеляційної скарги не усунули, із обґрунтованою заявою про поновлення строку із зазначенням поважних причин пропуску строку не зверталися.

Відповідно до ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ст..354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду . Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Відповідно до п.4 ч.1 ст..358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зазначав, що хоча, перш за все, саме до повноважень національних судів належить вирішувати питання про будь-яке поновлення строку на апеляційне оскарження, такі повноваження не є необмеженими. Національні суди зобов`язані навести підстави. У кожній справі суди мають перевірити, чи можуть підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження виправдати втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує свободу розсуду судів щодо часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справах «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, пункт 41, від 03 квітня 2008 року, та «Устименко проти України» (Ustimenko v. Ukraine), заява № 32053/13, пункт 47, від 29 жовтня 2015 року).

ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами ( пункт 46 рішення у справі «Рябих проти Росії»).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).

Оскільки апеляційним судом встановлено, що про оскаржуване рішення ОСОБА_1 було відомо не пізніше 02.11.2016 року, а не 07.07.2017 року, як зазначає останній в клопотанні про поновлення строку, і вказаних обставин, ОСОБА_1 та його адвокат Нестерова О.В. , отримавши 15.04.2022 року ухвалу про залишення апеляційної скарги з цих підстав без руху, не спростували, та із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення із зазначенням інших поважних причин пропуску строку до суду не звертались, суд апеляційної інстанції на підставі п.4 ч.1 ст..358 ЦПК України у відкритті апеляційного провадження відмовляє.

Керуючись ст. 357, п.4 ч.1 ст..358 ЦПК України, Одеський апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 травня 2007 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» про визнання права власності, зобов`язання зареєструвати право власності.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її постановлення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 15.06.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

Р.Д. Громік