КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/7004/14 Головуючий у І інстанції Андрейчук Т.В.
Провадження №22-ц/824/5567/2022 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Приходька К.П., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 рокуу справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

у травні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк», яке в подальшому було перейменоване в АТ КБ «ПриватБанк», звернулося до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 24 жовтня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого позивачем емітовано та видано відповідачеві кредитну картку, відкрито картковий рахунок та надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Повернення кредиту повинно було здійснюватись шляхом сплати щомісячних платежів у розмірі та в порядку, визначеному договором. Сторони визначили, що договір складається з анкети-заяви позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифів.

Банк свої зобов`язання перед відповідачам виконав, проте позичальник не дотримується умов кредитного договору, не сплачує кредит, проценти за користування ним у розмірі та порядку, визначеному договором.

Станом на 31 березня 2014 року загальна сума заборгованості ОСОБА_1 становила 24 215,11 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором від 24 жовтня 2005 року б/н у сумі 24 215,11 грн.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2014 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 24 жовтня 2005 року б/н у розмірі 24 215,11 грн.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2014 року задоволено заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення, скасовано заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2014 року та призначено розгляду справи у загальному порядку.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року зупинено провадження у справі у зв`язку з призначенням у справі судової почеркознавчої експертизи.

06 квітня 2015 року провадження у справі поновлено у зв`язку з поверненням без виконання ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 24 жовтня 2005 року б/н у сумі 24215,11 грн.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року зупинено провадження у справі у зв`язку з призначенням у справі судової почеркознавчої експертизи.

04 січня 2016 року провадження у справі поновлено у зв`язку з поверненням без виконання ухвали Апеляційного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року, у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року залишено без змін рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року.

Постановою Верховного Суду від 10 травня 2018 року скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Оболонського районного суду від 09 квітня 2021 року зупинено провадження у справі у зв`язку з призначенням у справі судової почеркознавчої експертизи.

26 серпня 2021 року провадження у справі поновлено у зв`язку з поверненням без виконання ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 09 квітня 2021 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року в задоволенні позову акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також, що рішення прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без надання належної оцінки доказам по справі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не дослідив докази, не встановив дійсні обставини, помилково дійшов висновку про укладення відповідачем кредитного договору у формі заяви 24 жовтня 2005 року. Судом, також, не надано оцінки доводам про те, що кредитний договір відповідач не підписував. Банк, в свою чергу, не надав оригіналу заяви від 24 жовтня 2005 року, що позбавило відповідача можливості довести обґрунтованість заперечень щодо не підписання останнім такої заяви.

Апелянт зазначає, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження доводів позивача про те, що позивачем відповідачу був відкритий картковий рахунок та видана кредитна картка, зазначена вище заява не містить цифрового значення кредитного ліміту.

Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що судом першої інстанції не було застосовано строку позовної давності відповідно до ст. 256 ЦК України, ч. ч. 1,5 ст. 261 ЦК України, ч. 4 ст. 267 ЦК України, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Стороною відповідача, а саме адвокатом Белінським В.А. долучено до апеляційної скарги заяву про розподіл судових витрат, в якій останній просить стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 65 000,00 грн., витрати на відправку кореспонденції у розмірі 500 грн., судовий збір у розмірі 780 грн.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором, оскільки відповідачем фактично повернуто позивачеві отриману за кредитним договором від 24 жовтня 2005 року б/н суму кредитних коштів. При цьому, судом встановлено відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Не містить укладений у вигляді заяви позичальника кредитний договір від 24 жовтня 2005 року б/н, підписаної сторонами, і строку повернення кредиту (користування ним).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24 жовтня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, згідно з умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку шляхом підписання заяви про приєднання до Умовами надання банківських послуг, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

У заяві позичальника від 24 жовтня 2005 року зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

На підтвердження факту укладення кредитного договору банк надав Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 (т. 1, а. с. 11-34) та Умови і Правила надання банківських послуг без зазначення дати їх затвердження (т. 2, а. с. 48-94).

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 24 жовтня 2005 року б/н становить 24215,11 грн., у тому числі тіло кредиту у сумі 4990,29 грн., проценти за користування кредитом у сумі 17595,53 грн., штрафи за прострочення виконання зобов`язань за договором у сумі 1629,29 грн.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина 1статті 1055 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (24 жовтня 2005року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про не надання позивачем належних та допустимих доказів, підтверджуючих укладення кредитного договору між сторонами.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 щодо не доведення позивачем факту укладення кредитного договору у зв`язку із відсутністю в матеріалах справи оригіналу заяви від 24 жовтня 2005 року не можуть бути взяті до уваги з огляду на таке.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду із даним позовом, АТ КБ «ПриватБанк» подав до суду пакет документів, зокрема копію заяви від 24 жовтня 2005 року, витяг з Умов та правил надання банківських послуг, копію паспорта ОСОБА_1 , виписки з карткового рахунку, скріншот сторінки с серверу банку щодо інформації про клієнта із фотокартками, прошиті і пронумеровані із проставленням підпису уповноваженої особи та печаткою Банку (том 2 а.с. 207-221).

У разі подання учасником справи до суту пакету документів у копіях, які прошиті із проставленням на останній його сторінці посвідчувального напису, із зазначенням кількості сторінок та проставленням підпису уповноваженої особи заявника та його печатки, такі процесуальні дії учасника справи свідчать про подання ним копій документів з дотриманням вимог щодо їх засвідчення відповідно до вимог національного стандарту щодо оформлення документів.

Оцінюючи в сукупності подані позивачем докази, враховуючи факт здійснення відповідачем сплати заборгованості за кредитом, що підтверджується випискою за картковим рахунком суд першої інстанції вважав доведеним факт підписання відповідачем заяви позичальника від 24 жовтня 2005 року, яка є складовою кредитного договору від 24 жовтня 2005 року б/н, та обґрунтовано дійшов висновку про те, що відповідач усвідомлював факт укладення між ним та АТ КБ "ПриватБанк" кредитного договору та необхідність виконання зобов`язань за ним.

Щодо посилань в апеляційній скарзі про незастосування судом першої інстанції строку позовної давності до даних правовідносин, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із частинами третьою-четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захисом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Зазначений вище правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, пункт 61), № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18, пункт 62) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18, пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19, пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19, пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17- ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28).

Колегія суддів, з огляду на зазначене, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що понесені сторонами витрати на цій стадії розгляду справи компенсації не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 14 червня 2022 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

К.П. Приходько