Справа № 755/7402/21 Головуючий в суді І інстанції Виниченко Л.М.
Провадження № 22-ц/824/973/2022 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та володінні квартирою,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив усунути перешкоди у користуванні та володінні квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 забезпечити йому безперешкодний та вільний доступ до квартири і усіх приміщень квартири.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі під час якого придбали квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа якої 50 кв.м., житлова площа 19,7 кв.м.

Право власності на квартиру було зареєстроване за позивачем на підставі договору купівлі-продажу № 2956 від 22 жовтня 2013 року.

Згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року по справі № 755/20672/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, зазначена квартира є спільною власністю подружжя та належить сторонами по Ѕ частині кожному.

Адреса реєстрації позивача та відповідача є адреса їх спільної квартири АДРЕСА_1 , тобто кожен із сторін, окрім права власності на квартиру, має житлове право на вказане житлове приміщення.

Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу діти проживають разом з відповідачем у вищевказаній квартирі, а позивач після розлучення виїхав із спільної квартири аби у дітей були умови для проживання у спокої. Але при цьому позивач продовжував оплачувати комунальні послуги.

Вказує, що вже понад рік відповідач регулярно здійснює йому перешкоди у користуванні майном, не дає можливості потрапити у квартиру, неодноразово здійснювала заміну замків вхідних дверей, не даючи при цьому позивачу дубліката ключів, через що останньому неодноразово приходилося викликати поліцію, щоб потрапити до квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22 липня 2021 року позов задоволено, усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні та володінні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 забезпечити ОСОБА_2 безперешкодний і вільний доступ до квартири та усіх приміщень квартири.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовувала доводи апеляційної скарги тим, що місцевим судом неправильно застосовано норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, не враховано статтю 358 ЦК України щодо здійснення права спільної часткової власності. До того ж вказує на неналежний спосіб захисту права співвласника майна, який обрав позивач.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником частки квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим він має право володіння користуватися житлом, натомість він не має доступу до вказаної квартири, відповідач створює перешкоди позивачу у користуванні квартирою, а тому позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні та володінні квартирою підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира за адресою: АДРЕСА_1 була зареєстрована на праві власності за позивачем ОСОБА_2 , згідно договору купівлі-продажу від 22.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Льовушкіною С.А. за реєстровим № 2956 (Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 17, 18).

Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2018 року у справі № 755/2959/18.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року по справі № 755/20672/19 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за кожним із сторін право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 40-42).

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що вищевказане рішення суду про поділ майна подружжя набрало законної сили 07 грудня 2020 року.

Отже, позивач є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України).

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47 Конституції України).

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

У частинах 1,2 ст.319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.ст. 355, 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом першої встановлено та не спростовано відповідачкою, що між сторонами у справі існує конфлікт з приводу користування спірною квартирою, позивач доступу до спірної квартири не має.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно із ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття передбачає те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності.

Отже, кожному співвласнику належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватись відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення порядку користування спільним майном.

У цьому випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15, у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 333/3048/16-ц (провадження № 61-3994св18) та у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 570/1999/15-ц (провадження № 61-29371св18).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику по справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, позаяк право співвласника квартири на користування та володіння майном не може бути порушено, оскільки право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, проте ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, а відтак позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні та володінні квартирою підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги щодо не правильного застосування судом норм матеріального права, оцінюються колегією суддів критично, з огляду на те, що в даному спорі позивачем заявлено вимогу щодо усунення перешкод у користуванні та володінні майном, співвласником якого він є, а тому, застосування до спірних правовідносин загальних положень про право власності (глава 23 ЦК України) є законним та обґрунтованим.

Твердження апелянта щодо неналежного способу захисту прав співвласника майна, який обрав позивач, та не врахування судом положень статті 358 ЦК України щодо здійснення права спільної часткової власності, також оцінюються колегією суддів критично, позаяк статтею 358 ЦК України передбачено право, а не обов`язок співвласника вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 липня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: