Справа № 309/3047/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 серпня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів БИСАГИ Т.Ю., КОЖУХ О.А.

за участю секретаря БОЧКО Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 309/3047/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_4 , про визнання договорів недійсними та застосування наслідків їх недійсності, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Хустського районного суду від 4 березня 2020 року, повний текст якого складено 9 березня 2020 року, головуючий суддя Кемінь В.Д., -

встановив:

29.09.2017 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , заявою від 18.10.2017 збільшив позовні вимоги і остаточно мотивував позов таким.

У березні 2013 року позивач звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу. Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 17.12.2014 у справі № 758/3155/13-ц було стягнуто з ОСОБА_3 борг у сумі 2189926,00 грн, а 06.05.2015 позивачу був виданий виконавчий лист на виконання цього рішення.

З 05.06.2015 у Подільському РВ ДВС м. Київ ГТУЮ в місті Києві перебуває виконавче провадження № 47733469 із примусового виконання вказаного виконавчого листа. Згідно з довідкою органу ДВС від 10.03.2017 у боржника ОСОБА_3 відсутнє майно та грошові кошти, на які можна було б звернути стягнення на погашення боргу перед позивачем, залишок боргу становить 2184926,00 грн.

Водночас 12.08.2016 у процесі виконання рішення суду з`ясувалося, що на підставі договорів, посвідчених 13.08.2014 приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Якоб Н.І. за реєстровими номерами 1227 і 1228, ОСОБА_3 подарував своїй матері ОСОБА_5 належні йому:

5/9 часток (277,0 кв. м) у нежитловій будівлі будинку садовода профілакторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :01:005:0114 площею 1,4072 га по АДРЕСА_1 ;

5/9 часток у праві власності на вказану земельну ділянку.

На момент відчуження цього нерухомого майна у ОСОБА_3 існувала заборгованість перед банківськими установами, що підтверджується рішеннями:

Господарського суду міста Києва від 29.07.2011 у справі № 22/186 про стягнення солідарно з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 і ТОВ «СФС» на користь ПАТ «Марфін Банк» боргу за кредитним договором від 25.04.2008 № 276/К загальною сумою 2188817,99 грн;

Подільського районного суду міста Києва від 04.11.2013 у справі № 758/4651/13-ц, що набрало законної сили 16.04.2015, про стягнення солідарно з ОСОБА_3 і ПП «Мрія Імпекс» на користь ПАТ «Комерційний банк «Експобанк»» 26567191,92 грн.

Про ці обставини ОСОБА_3 було відомо, відчужуючи 13.08.2014 нерухоме майно своїй матері ОСОБА_5 він був обізнаний як про вказані судові провадження та рішення, так і про судове провадження в справі № 758/3155/13-ц за позовом ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики. Отже, ОСОБА_3 міг передбачити настання для себе негативних наслідків у разі виконання судових рішень про стягнення боргів.

Дії відповідача ОСОБА_3 з відчуження своїй матері нерухомого майна спрямовані на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховання цього майна від імовірного звернення стягнення на нього на виконання судових рішень. Зазначене підтверджується й тим, що ОСОБА_3 продовжує фактично володіти та користуватися начебто подарованим ним майном з метою забезпечення функціонування свого готельно-рекреаційного бізнесу (туристичного комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), яким управляє разом із партнером власником 4/9 комплексу ОСОБА_6 . Відповідач ОСОБА_3 і ОСОБА_6 є засновниками ТОВ «Сільгосппромрекреація «Теплі Води»» і ПП «Велятинська купель», розташованих за адресою: АДРЕСА_2 .

Наведені факти і обставини в сукупності зі змістом положень ст.ст. 202, 203, 234, 717 ЦК України щодо правочинів, спрямування їх на настання реальних наслідків, обумовлених правочинами, фіктивності правочинів, які вчинені без наміру створення правових наслідків, що обумовлюються правочинами, дають обґрунтовані підстави вважати, що укладені 13.08.2014 ОСОБА_3 зі своєю матір`ю ОСОБА_5 договори дарування є фіктивними, такими, що вчинені без наміру реального переходу прав власності від дарувальника до обдарованого.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , її спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який прийняв спадщину включно з 5/9 часток у праві власності на вказані вище об`єкти нерухомості. Водночас на момент пред`явлення даного позову зазначене нерухоме майно залишається зареєстрованим на ім`я ОСОБА_5 .

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним і не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ст.ст. 215, 216 ЦК України). В разі визнання недійсним договору дарування нерухомого майна правові наслідки, що пов`язувалися з укладенням такого договору, підлягають анулюванню, а попередній правовий і майновий стан, що існував до укладення такого договору, підлягає відновленню. В тому числі, підлягає скасуванню й державна реєстрація відповідних речових прав (ст.ст. 26, 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Посилаючись на ці обставини, позивач ОСОБА_1 остаточно просив:

визнати недійсними та скасувати:

договір дарування 5/9 часток нежитлової будівлі, посвідчений 13.08.2014 приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Якоб Н.І. за реєстровим № 1227, згідно якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_5 прийняла в дар 5/9 часток будинку садовода профілакторію «Теплі Води» площею 277,0 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

договір дарування 5/9 часток земельної ділянки, посвідчений 13.08.2014 приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Якоб Н.І. за реєстровим № 1228, згідно якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_5 прийняла в дар 5/9 часток земельної ділянки площею 1,4072 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:005:0114, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

виключити зі спадкової маси майна 5/9 часток будинку садовода профілакторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 » площею 277,0 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , і 5/9 часток земельної ділянки площею 1,4072 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:005:0114, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належали ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно:

запис про право власності № 6670036 від 13.08.2014, відповідно до якого за ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) було зареєстровано право власності на 5/9 часток будинку садовода профілакторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

запис про право власності № 6670187 від 13.08.2014, відповідно до якого за ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) було зареєстровано право власності на 5/9 часток земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки: :01:005:0114, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно:

запис про право власності на 5/9 часток будинку садовода профілакторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 );

запис про право власності на 5/9 часток земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки: :01:005:0114, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Рішенням Хустського районного суду від 04.03.2020 позов задоволено:

визнано недійсними:

договір дарування 5/9 часток нежитлової будівлі, посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Якоб Н.І. 13.08.2014 за реєстровим № 1227, згідно якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_5 прийняла в дар 5/9 часток будинку садовода профілакторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 » площею 277,0 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

договір дарування 5/9 часток земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Якоб Н.І. 13.08.2014 за реєстровим № 1228, згідно якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_5 прийняла в дар 5/9 часток земельної ділянки площею 1,4072 га, кадастровий номер земельної ділянки: :01:005:0114, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

виключено зі спадкової маси майна:

5/9 часток будинку садовода профілакторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 » площею 277,0 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належали ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

5/9 часток земельної ділянки площею 1,4072 га, кадастровий номер земельної ділянки: :01:005:0114, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належали ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно:

запис про право власності № 6670036 від 13.08.2014, відповідно до якого за ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) було зареєстровано право власності на 5/9 часток будинку садовода профілакторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

запис про право власності № 6670187 від 13.08.2014, відповідно до якого за ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) було зареєстровано право власності на 5/9 часток земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки: :01:005:0114, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

поновлено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно:

запис про право власності на 5/9 часток будинку садовода профілакторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 );

запис про право власності на 5/9 часток земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки: :01:005:0114, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 );

стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2560,00 грн сплаченого судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його доведеності, з того, що є обґрунтовані підстави вважати оспорені правочини фіктивними, такими, що вчинені без наміру переходу права власності на нерухоме майно від ОСОБА_3 до його матері ОСОБА_5 , а ОСОБА_3 знав про судовий розгляд справи за позовом ОСОБА_1 про стягнення боргу та міг передбачити негативні наслідки для себе в разі виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно. Тому ОСОБА_3 діяв недобросовісно і зловживаючи цивільними правами уклав оспорені договори дарування майна своїй матері за наявності судових рішень про стягнення з нього боргу, після пред`явлення до нього позову про стягнення боргу, на шкоду правам кредиторів, з метою приховання майна від звернення на нього стягнення за невиконаним зобов`язанням.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 оскаржили рішення суду як незаконне та необґрунтоване, доводи апеляційних скарг зводяться до таких.

В діях ОСОБА_3 і ОСОБА_5 щодо дарування нерухомого майна не було умислу на вчинення фіктивних правочинів і таке не доведено позивачем та не встановлено судом.

Стверджуючи про вчинення оспорених правочинів з метою приховування нерухомого майна від позивача як кредитора та від звернення стягнення на майно, позивач, рівно як і суд першої інстанції, ґрунтувалися на припущеннях.

Суд не врахував дійсного змісту правових позицій, висловлених Верховним Судом у справах такої категорії за інших фактичних обставин, а саме, коли відповідний умисел, зокрема, після ухвалення судового рішення про стягнення боргу, був установлений і доведений. Натомість відповідач ОСОБА_3 не знав ані про ухвалення на користь позивача судом рішення про стягнення боргу (яке було постановлене через чотири місяці після відчуження майна і в судових засіданнях відповідач не був присутній), ані не був боржником, оскільки виконавче провадження ще не було відкрите.

Твердження позивача про те, що відповідач ОСОБА_3 продовжує використовувати спірне майно, а саме, майно профілакторію «Теплі Води», теж є лише припущенням, яке безпідставно було взяте судом до уваги. Немає доказів використання цього майна й іншими суб`єктами господарювання.

Суд залишив поза увагою належні та допустимі докази, які свідчать про те, що спірним майном після його відчуження користувалася саме ОСОБА_5 , а не відповідач ОСОБА_3 . Остання проживала в с. Велятино і попросила відповідача ОСОБА_3 як сина подарувати спірне нерухоме майно, що він і зробив. Вона фактично здійснювала управління цим майном, проживала на території профілакторію.

Тому твердження про недобросовісність дій відповідача ОСОБА_3 , на шкоду кредитору ОСОБА_1 , безпідставні. Так само безпідставні міркування щодо дій відповідача ОСОБА_3 всупереч судовим рішенням, ухваленим в інтересах ПАТ «Марфінбанк» і ПАТ КБ «Експобанк», оскільки ці фінансові установи не мають до нього претензій, а борги перед ними погашені. У контексті справи має значення ухвалення відповідного судового рішення саме на користь позивача ОСОБА_1 , а не на користь третіх осіб.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 просять рішення суду скасувати, в позові відмовити.

Ухвалою судді Закарпатського апеляційного суду від 19.01.2021 апеляційну скаргу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_4 , визнано неподаною та повернуто третій особі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: відповідача ОСОБА_2 адвоката Шупика Олександра Анатолійовича та відповідача ОСОБА_3 адвоката Володька Сергія Степановича, які апеляції відповідачів підтримали, позивача ОСОБА_1 адвоката Радя Івана Івановича, який скарги не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

За приписами ст. 3 ч. 1 п.п. 2, 3, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 10, 11, 15, 27, 31, 57-61 ЦПК України в редакції, що була чинною до 15.12.2017, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017:

загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність;

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом;

основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін; диспозитивність, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують як право на пред`явлення вимог (право на позов), так і право на пред`явлення вимог до конкретного відповідача (відповідачів) та обов`язок такого конкретного відповідача (відповідачів) відповідати за пред`явленим до нього (них) позовом;

обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, по захист своїх порушених прав може до суду звернутися саме особа, права якої порушені, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом або договором, правомірній вимозі належного позивача відповідає обов`язок належного відповідача (відповідачів) усунути порушення права.

Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах належно пред`явленого позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб (ст.ст. 212-215 і ст.ст. 89, 263-265 відповідних редакцій ЦПК України).

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами ЦК України щодо правочинів, права власності та у відповідній частині нормами іншого законодавства щодо оформлення речових прав у редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів.

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 17.12.2014 у справі № 758/3155/13-ц задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, що був пред`явлений 04.03.2013, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти загальною сумою 2189926,00 грн (а.с. 8-10 т. 1).

13.08.2014 ОСОБА_3 уклав із своєю матір`ю ОСОБА_5 договори, що були посвідчені приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Якоб Н.І.:

за реєстровим № 1227 дарування 5/9 часток нежитлової будівлі, а саме, будинку садовода профілакторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальна площа якого становила 498,6 кв. м, розташованого на земельній ділянці площею 1,4072 га, кадастровий номер :01:005:0114, за адресою: АДРЕСА_1 , будинок без номера;

за реєстровим № 1228 дарування 5/9 часток земельної ділянки, площею 1,4072 га, кадастровий номер :01:005:0114, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка без номера;

право власності ОСОБА_5 на частки в указаних об`єктах нерухомого майна було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.08.2014:

на 5/9 часток будинку садовода профілакторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 53) за записом про право власності № 6670036;

на 5/9 часток земельної ділянки з кадастровим номером :01:005:0114 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 53) за записом про право власності № 6670187 (а.с. 63-66, 75 т. 1).

Виконавчий лист у справі № 758/3155/13-ц був виданий Подільським районним судом міста Києва 06.05.2015, виконавче провадження № 47733469 на його примусове виконання було відкрито постановою держвиконавця Подільського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 05.06.2015 (а.с. 11-12 т. 1).

Відтак вищевказані договори дарування часток у нерухомому майні були укладені ОСОБА_3 із ОСОБА_5 за чотири місяці до ухвалення заочного рішення у справі № 758/3155/13-ц і майже за десять місяців до відкриття виконавчого провадження № 47733469.

Після набуття права власності на частки у будинку садовода профілакторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 » і в земельній ділянці з кадастровим номером :01:005:0114, розташованих на АДРЕСА_1 ОСОБА_5 разом із іншим співвласником цього майна ОСОБА_6 , який володів 4/9 часток у праві власності на ці об`єкти нерухомості, провели реконструкцію будинку садовода з профілакторієм «Теплі Води» під туристичний комплекс із допоміжними будівлями і спорудами та рестораном швидкого харчування (а.с. 19-29 т. 4 та ін.).

21.08.2015 Управління ДАБІ у Закарпатській області зареєструвало декларацію ЗК № 50 про готовність цього об`єкта до експлуатації, де замовниками будівництва (реконструкції) є ОСОБА_5 і ОСОБА_6 (а.с. 12-18 т. 4 та ін.). Рішенням Велятинської сільської ради Хустського району від 23.10.2015 № 41 за заявою ОСОБА_5 і ОСОБА_6 туристичному комплексу з допоміжними будівлями і спорудами та рестораном швидкого харчування присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_3 (а.с. 8 т. 4).

Право спільної часткової власності на туристичний комплекс із допоміжними будівлями і спорудами та рестораном швидкого харчування загальною площею 1283,4 кв. м по АДРЕСА_3 , розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :01:005:0114, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 253) було зареєстровано 08.10.2020 за ОСОБА_6 (4/9 частки) за записом про право власності № 38640460 і 17.11.2020 за ОСОБА_5 (5/9 часток) за записом про право власності № 39286057 (а.с. 30-37 т. 4 та ін.).

Матеріалами справи (відомості про виплату пенсій через поштове відділення, листування з підрозділами ПАТ «Укрпошта» і ПФ України (а.с. 160-163, 167-176, 181-182 т. 2)) підтверджується, що ОСОБА_5 з 01.08.2014 по 30.06.2015 отримувала пенсію через відділення поштового зв`язку в с. Велятино Хустського району Закарпатської області, а з листопада 2015 року по квітень 2016 року пенсія нараховувалася, проте, не була виплачена. За змістом показань свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_5 у період приблизно з 2013 року до 2016 року проживала в с. Велятині, на території комплексу «Теплі Води», отримувала у селі пенсію, будучи власником туристичному комплексу займалася питаннями управління ним, будівництва, особисто розраховувалася з будівельниками тощо (а.с. 44-50, 55-60 т. 3).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла (а.с. 84 т. 1, а.с. 197 т. 2 та ін.).

Отже, договори дарування, посвідчені 13.08.2014 приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Якоб Н.І. за реєстровими номерами 1227 і 1228, потягли обумовлені безпосередньо ними, а також інші правові та фактичні наслідки у вигляді переходу та оформлення права власності на частки у відповідних об`єктах нерухомості, а в подальшому у вигляді реконструкції будинку садовода з профілакторієм «Теплі Води» під туристичний комплекс із допоміжними будівлями і спорудами та рестораном швидкого харчування, тобто, створення нового об`єкта нерухомого майна з істотно іншими технічними параметрами (зокрема, ст.ст. 181, 182, 331, 334, 717 ЦК України).

Правомірність правочину, договору дарування нерухомого майна та набуття права власності, в тому числі, державної реєстрації права власності, презюмуються, договір є обов`язковим для виконання сторонами, відповідні права підлягають захисту, право власності є непорушним, ніхто не може бути за відсутності передбачених для того законом і встановлених підстав позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 16, 204, 316, 321, 328, Глава 29, ст.ст. 626-629, 638, 717 ЦК України, ст.ст. 2-5, 10, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», інші норми законодавства).

Про відчуження часток у праві власності на будинок садовода профілакторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 » і на земельну ділянку площею 1,4072 га, кадастровий номер :01:005:0114, за адресою: АДРЕСА_1 , без номера Хустський РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області у рамках вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 47733469 повідомив Подільський РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві листом від 15.08.2016 (а.с. 62 т. 1).

З відповіді Подільського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві стягувачу ОСОБА_10 від 10.03.2017 убачається, що за боржником ОСОБА_3 на праві власності зареєстровані:

нежитлові приміщення у будинку АДРЕСА_4 , нежитлова будівля по АДРЕСА_5 , які перебувають в іпотеці, низка земельних ділянок сільськогосподарського призначення на території Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, внаслідок чого звернення стягнення на це майно наразі неможливе;

автомобілі «Хаммер», д/н НОМЕР_3 , і «Джип Черокі», д/н НОМЕР_4 , із яких автомобіль «Джип Черокі» вилучений і переданий на реалізацію за ціною 267489,00 грн, а інший автомобіль перебуває в розшуку;

грошові кошти, рухоме та інше майно, на яке можна було б звернути стягнення, відсутні;

залишок боргу станом на 10.03.2017 складає 2184926,00 грн (а.с. 61 т. 1).

У справі містяться судові рішення, на які позивач посилався як на підстави для визнання оспорених догорів недійсними як фіктивних, укладених із метою уникнення звернення стягнення на нерухоме майно на виконання судових рішень, а саме:

рішення Подільського районного суду міста Києва від 04.11.2013 у справі № 758/4651/13-ц, що набрало законної сили 16.04.2015, про стягнення солідарно з ОСОБА_3 і ПП «Мрія Імпекс» на користь ПАТ «Комерційний банк «Експобанк»» 26567191,92 грн (а.с. 13-25 т. 1);

рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2011 у справі № 22/186 про стягнення солідарно з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 і ТОВ «СФС» на користь ПАТ «Марфін Банк» боргу за кредитним договором від 25.04.2008 № 276/К загальною сумою 2188817,99 грн (а.с. 69-70 т. 1) без відмітки про набрання ним законної сили та без доказів його оскарження та набрання рішенням законної сили за результатом оскарження.

Станом на 08.08.2017 ОСОБА_3 і ОСОБА_11 є співзасновниками ТОВ «Сільгосппромрекреація «Теплі Води»» (, зареєстроване 23.01.2001) і ПП «Велятинська купель» (, зареєстроване 24.10.2007), розташованих за адресою: с. Велятино, вул. Санаторна, 2, де іншим співзасновником є ОСОБА_11 (а.с. 76-81 т. 1 та ін.).

Правочин може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи, яка не була стороною правочину, в разі недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зокрема, якщо: зміст правочину суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ст. 215 ч.ч. 1, 3 ЦК України).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином; фіктивний правочин визнається судом недійсним; правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (ст. 234 ч.ч. 1, 2, 3 ЦК України).

Вчиняючи фіктивний правочин його сторони діють умисно, маючи на меті інші цілі, ані ж ті, що передбачені правочином, не передбачаючи реального виконання правочину відповідно до його умов, настання передбачених правочином правових наслідків, такі дії суперечать принципу добросовісності в цивільних відносинах та вимогам щодо недопустимості дій, спрямованих на заподіяння шкоди іншим особам. Ці обставини, включаючи відповідний умисел усіх сторін фіктивного правочину, підлягають доказуванню особою, яка заявила вимогу про визнання фіктивного правочину недійсним.

Правова позиція позивача ОСОБА_1 у справі ґрунтується, серед іншого, на висновках, зроблених Верховним Судом України та Верховним Судом у справах про визнання фіктивних правочинів недійсними, де суд касаційної інстанції виходив саме з того, що правочин, спрямований на приховування боржником майна з метою унеможливлення звернення стягнення на нього з метою погашення боргу перед кредитором, суперечить принципу добросовісності в цивільних відносинах, вимогам щодо недопустимості дій, спрямованих на заподіяння шкоди іншим особам, і є зловживанням цивільними правами.

Так, у постанові від 19.01.2016 у справі № 2/202/7607/14-ц (провадження № 6-1873цс16) Верховний Суд України у ситуації, коли боржник після ухвалення судом рішення про стягнення боргу на користь кредитора, будучи обізнаним про це рішення, маючи можливість передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, подарував майно близькому родичу, зазначив, зокрема, таке:

для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину; при цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків;

у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином; такий правочин завжди укладається умисно;

отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину;

укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України;

суду належить надати оцінку тому, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та перевірити, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

У подальшому така правова позиція щодо підстав для визнання фіктивного правочину недійсним була застосована неодноразово та була розвинена в практиці Верховного Суду, який розширив тлумачення ст. 234 ЦК України та сформулював відповідні правові висновки стосовно таких правочинів як фраудаторних.

У справі № 646/3972/16-ц Верховний Суд ухвалив 28.02.2019 постанову за обставин, коли за спадкоємцем було визнано рішеннями суду в порядку спадкування право на частки в нерухомому майні, після чого відповідачка, яку рішенням суду було позбавлено права власності на частку в нерухомому майна на користь позивача, будучи обізнаною з ухваленим рішенням, яке ще не набрало законної сили, подарувала цю частку своєму сину. Позивач просив визнати договір дарування недійсним. Суд касаційної інстанції вказав на таке:

укладаючи оспорюваний договір дарування, дарувальник та обдарований були обізнані про наявність спору щодо квартири та про існування рішення суду, яким було припинено право власності дарувальника на 1/6 частину спірного майна, отже, могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку набрання цим рішенням законної сили;

відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна;

законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, в тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності; характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин;

суд апеляційної інстанції дійшов правильного по суті висновку про те, що оспорюваний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення [позивачу] перешкод у розпорядженні спірною квартирою; тобто дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.

У постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц у ситуації, коли на виконання вироку суду в частині стягнення збитків за задоволеним цивільним позовом було відкрито виконавче провадження, після чого боржник, знаючи про судове рішення про стягнення з нього боргу на користь позивача, маючи можливість передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, відчужив нерухоме майно своїм дітям Велика Палата Верховного Суду зазначила, зокрема, таке:

фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (ст. 20 Закону України від 14.05.1992 № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (ст. 38 Закону України від 23.02.2012 № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина 4 статті 9 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження»);

цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили;

боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника;

тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом;

як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України);

водночас:

Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від правових висновків, зроблених у постановах Верховного Суду України від 19.10.2016 (провадження № 6-1873цс16), від 23.08.2017 у справі 306/2952/14-ц та від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном;

Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним;

разом з тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що зазначені постанови Верховного Суду України … не містять узагальнюючих висновків щодо правильності застосування згаданих норм матеріального права; у постановах вказано, що справи вирішено всупереч процесуального закону та зроблені висновки про неможливість ухвалити законні й обґрунтовані рішення через невиконання судами попередніх інстанцій процесуальних дій; зокрема, суди під час вирішення спорів не встановили обставин, що мають значення для справ, не надали їм юридичної оцінки, не дослідили та не надали оцінки всім доказам, наданим сторонам, що виключає можливість відступу від такої позиції, яка визначає обсяг зобов`язань суду щодо ухвалення законного і обґрунтованого рішення;

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.02.2019 у справі № 646/3972/16-ц та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України;

суди першої та апеляційної інстанції, встановивши, що [дарувальник], відчужуючи належні йому на праві власності будинок і земельну ділянку, …, своїм синам [обдарованим] був обізнаний про наявність вироку суду, що набрав законної сили, яким стягнуто, в тому числі, з нього на користь [позивача] 580849,84 грн, правильно вважали, що боржник міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаного судового рішення;

крім того, з`ясувавши, що при укладенні оспорюваних правочинів воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому вироку суду про стягнення грошових коштів з [боржника-дарувальника], суди обґрунтовано визнали недійсними оспорювані правочини на підставі статті 234 ЦК України;

за таких обставин Велика Палата Верховного Суду констатувала законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій про визнання правочинів недійсними.

24.07.2019 Верховний Суд ухвалив постанову в справі № 405/1820/17 за обставин, коли поручитель боржника за кредитним договором, до якого банк пред`явив позов про стягнення боргу, після пред`явлення позову подарував квартиру своїй матері. Позивач просив визнати договір дарування як фіктивний. У цій справі суд касаційної інстанції посилаючись у тому числі, на правові висновки, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, констатував, з урахуванням раніше сформульованих судом касаційної інстанції правових позицій щодо фіктивних і фраудаторних правочинів, серед іншого, таке:

між банком [позивачем] та ПрАТ «Креатив» існують відносини з кредитного договору …, укладеного 27.10.2011; у цих відносинах з банком [відповідач-дарувальник] є поручителем належного виконання позичальником усіх його зобов`язань перед банком;

у серпні 2015 року банк звернувся до Господарського суду з позовом до ПрАТ «Креатив» про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, ухвалою суду від 31.08.2015 порушено провадження у справі;

у вересні 2015 року банк звернувся до поручителя [відповідача-дарувальника] із позовом про стягнення заборгованості;

судом 04.09.2015 відкрито провадження у цивільній справі № 405/6223/15-ц за позовом банку до поручителя про стягнення заборгованості;

08.10.2015 між [відповідачем-дарувальником] і [відповідачкою-обдарованою] укладено договір дарування;

рішенням суду від 07.06.2016, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 18.10.2016, стягнуто з [відповідача-дарувальника] на користь банку 15239987,97 дол. США, на виконання рішення суду відкрито виконавче провадження;

сама відмінність фактичних обставин у справі (щодо реальності виконання договору) не виключає того факту, що укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем відбулась з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням;

боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника; тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом;

як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України);

вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором;

на переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника;

будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину;

при цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства;

додатково Верховним Судом враховано, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.06.2016 у справі № 910/9131/16 про банкрутство ТОВ «Креатив» порушено провадження, у справі розпочато ліквідаційну процедуру боржника;

в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими; також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані; тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора;

угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Оцінюючи наведені вище факти, обставини та наявні в справі докази і матеріали в їх сукупності та взаємозв`язку, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позивачем підстав для визнання оспорених правочинів недійсними як фіктивних і, відповідно, про недоведеність цих вимог. Правові позиції, висловлені судом касаційної інстанції щодо підстав для визнання правочинів фіктивними (фраудаторними), не можуть бути застосовані в справі, що розглядається, оскільки сформульовані у відповідних спорах за інших фактичних обставин.

Позивач ОСОБА_1 не надав суду доказів, які б належно підтверджували обізнаність відповідача ОСОБА_3 на момент укладання оспорених договорів із фактом відкриття та здійснення провадження в цивільній справі № 758/3155/13-ц, яка була розглянута і заочне рішення в якій було ухвалене за правилами ст.ст. 224-233 ЦПК України (в редакції, що була чинною до 15.12.2017).

У справі відсутні дані про наявність на день укладення ОСОБА_3 із ОСОБА_5 договорів дарування (13.08.2014) будь-яких перешкод для їх нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Сама по собі наявність невирішеного спору між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 із приводу виконання договірних (грошових) зобов`язань не є перешкодою для відчуження не обтяженого у відповідних правовідносинах і спорі майна.

Договори дарування нерухомого майна були укладені за чотири місяці до ухвалення заочного рішення у справі № 758/3155/13-ц і майже за десять місяців до відкриття виконавчого провадження № 47733469, відкритого на примусове виконання вказаного рішення.

Ці договори потягли не формальні, «про людське око» (коли, до прикладу, відчужується об`єкт нерухомості з метою виведення його з-під вимог кредитора та залишається незмінним, лише формально змінюючи титульного власника), а реальні правові та фактичні наслідки не лише у формі державної реєстрації переходу права власності, але в подальшому і у вигляді будівництва (реконструкції) об`єкта нерухомості новим співвласником із набуттям об`єктом інших параметрів і характеристик, державною реєстрацією прав на новий об`єкт.

Як випливає з матеріалів справи, ОСОБА_3 володів значною кількістю об`єктів нерухомості, рухомим майном, а також корпоративними правами і відсутні достатні та переконливі підстави для висновку, що відчуження саме спірного майна зробило б ОСОБА_3 неплатоспроможним щодо зобов`язань перед ОСОБА_1 . Питання задоволення ОСОБА_1 своїх вимог за рахунок іншого майна та майнових прав ОСОБА_12 по-перше, лежить за межами справи, що розглядається, і його вирішення (попри необхідність врахування наявних обмежень, пріоритетів тощо) не може виключатися, по-друге, доказів неможливості вирішення такого питання виходячи з переліку та статусу конкретних майнових об`єктів і майнових прав, власником яких був ОСОБА_3 , позивач не надав.

Формулюючи наведені вище правові позиції, Верховний Суд України та Верховний Суд враховували передусім те, що відчуження майна відбувалося після ухвалення судом рішення щодо майнових вимог позивача, яке передбачало ймовірність задоволення вимог за рахунок належного відповідачу нерухомого майна, про таке рішення за результатом відповідного спору відповідачу (боржнику) було достеменно відомо і він діяв саме з метою виведення майна з-під імовірного звернення стягнення за рішенням. Суд касаційної інстанції підтвердив і необхідність доказування умислу сторін такого правочину на його вчинення з метою, яка суперечить правилам добросовісності та недопущення заподіяння шкоди в цивільному обороті.

Такі фактичні обставини в справі відсутні, а умисел сторін оспорених правочинів на неправомірні та недобросовісні дії, що суперечать правилам цивільного обороту, позивачем не був доведений. У цьому зв`язку колегія суддів також зауважує, що волевиявлення сторін договорів на їх укладення з правомірною метою та в порядку, передбаченому законом, не спростоване позивачем, а враховуючи, що ОСОБА_5 померла, можливість спростування її волевиявлення та перевірки відповідних обставин щодо неї по суті втрачена.

У справі № 405/1820/17 судом касаційної інстанції висловлена правова позиція в ситуації, коли відчуження майна відбулося до ухвалення судом рішення. Однак, і в цій справі фактичні обставини відмінні від справи, що розглядається. Відчуження майна відбулося у строк, який узгоджується з часом, необхідним для обізнаності відповідача про відкриття провадження в справі (через місяць після відкриття провадження) і за умов, коли з цим фактом відповідач був обізнаний. Правовідносини виникли з кредитного договору, укладеного між суб`єктами господарювання, де відповідач був поручителем позичальника, при цьому, до пред`явлення позову до поручителя кредитор уже пред`явив позов про стягнення боргу до позичальника. Як випливає з судового рішення, була доведена і неправомірна мета відчуження майна саме на шкоду кредитору, для унеможливлення звернення стягнення на нього. Зрештою, до ухвалення судом рішення про стягнення боргу з поручителя господарський суд відкрив провадження у справі про банкрутство позичальника.

Наявність судових рішень про стягнення з ОСОБА_3 коштів на користь інших кредиторів не має правового значення у даному спорі ОСОБА_1 з ОСОБА_3 . Стосунки ОСОБА_3 з іншими кредиторами, діяти в інтересах яких ОСОБА_1 не уповноважений, не можуть слугувати підставами для позову ОСОБА_1 , позаяк такими підставами та предметом доказування в справі є факти і обставини, які пов`язуються саме з правовідносинами, що мають місце між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , зокрема, в контексті розрахунків саме між цими сторонами, забезпечення повернення боргу та виконання рішення суду ОСОБА_3 , де питання щодо фіктивності оспорених ОСОБА_1 правочинів може мати значення.

Правомірна участь ОСОБА_3 як співзасновника в інших підприємствах сама по собі не впливає на право розпорядження своєю власністю, на факт відчуження ним нерухомого майна та переходу права власності на нього до ОСОБА_5 , не вказує на фіктивність відповідних правочинів і не створює підстав для такого висновку. Питання господарської діяльності цих підприємств, у тому числі, використання на відповідних правових підставах нерухомого майна, не є предметом судового розгляду в цій справі та не мають правового значення в контексті предмета позову в ній.

Після смерті ОСОБА_5 , яка за життя заповітом, посвідченим 13.12.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудик Я.А. за реєстровим № 4225, все своє майно, в тому числі, будь-яке нерухоме майно заповіла своєму онукові ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , останній прийняв спадщину подавши про це до Шостої Київської державної нотаріальної контори заяву від 22.06.2016, за якою була заведена спадкова справа № 430/2016 (номер спадкової справи у Спадковому реєстрі 59135699) (а.с. 197, 199-202 т. 2).

У силу положень ст.ст. 1216, 1218, 1220, 1222, 1223, 1233, ст. 1268 ч.ч. 1, 5, ст. 1269 ч. 1, ст. 1270 ч. 1 ЦК України та інших норм законодавства спадщина належить ОСОБА_2 з 13.08.2014. У справі відсутні дані про видачу спадкоємцю ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину, що, втім, не позбавляє його права на спадщину (ст.ст. 1296-1298 ЦК України).

Та обставина, що за результатом будівництва (реконструкції) право спільної часткової власності на туристичний комплекс із допоміжними будівлями і спорудами та рестораном швидкого харчування по АДРЕСА_3 , розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :01:005:0114, було після ухвалення судом рішення зареєстровано, зокрема, 17.11.2020 за ОСОБА_5 (5/9 часток) за записом про право власності № 39286057, в справі, що розглядається, не має значення по суті, позаяк питання, пов`язані з державною реєстрацією права власності на частку в нерухомому майні, стосуються безпосередньо інтересів спадкоємця ОСОБА_2 , можуть стосуватися інтересів іншого співвласника цього майна, лежать за межами даної справи та за наявності для того підстав можуть вирішуватися окремо. Законних підстав для позбавлення за вимогами ОСОБА_10 відповідача ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно немає, це право підлягає захисту.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції не мав передбачених законом і доведених позивачем підстав для висновку про те, що оспорені правочини є фіктивними, вчиненими з неправомірною метою, спрямованими на заподіяння шкоди позивачу, що в момент їх вчинення не були додержані вимоги закону. Доводи позову та висновки суду першої інстанції ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 60 ч. 4 і ст. 81 ч. 6 відповідних редакцій ЦПК України).

Інші вимоги позову є похідними від вимог про визнання правочинів недійсними, залежать від їх вирішення і в разі відмови у визнанні правочинів недійсними задоволенню не підлягають.

З огляду на такі обставини, суд першої інстанції ухвалив рішення про задоволення недоведеного позову з порушенням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляції заслуговують на увагу та не спростовані стороною позивача по суті, тому на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити, рішення суду скасувати, в позові відмовити.

Окрім цього, під час апеляційного розгляду справи відповідач ОСОБА_3 надав суду банківські квитанції про сплату ним на рахунок Подільського РВ ДВС у м. Києві 03.03.2021 у рамках виконавчого провадження № 47733469 на вимогу держвиконавця від 02.03.2021 № 47733469/12 коштів у сумах 1646032,54 грн і 299000,00 грн на виконання рішення суду, 23.03.2021 у сумі 902,18 грн на сплату додаткових витрат виконавчого провадження та постанову держвиконавця Подільського РВ ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 01.04.2021 про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (а.с. 106-114 т. 4). В Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень зареєстровано закінчення 01.04.2021 виконавчого провадження № 47733469 (а.с. 113-121 т. 4). Крім іншого, даними з ЄДРВП підтверджується наявність у ОСОБА_3 ряду об`єктів нерухомого майна та корпоративних прав у кількох підприємствах.

Тож по суті перестали існувати підстави для вимог, що в рамках даної справи були пред`явлені ОСОБА_1 , оскільки такі були спрямовані саме на забезпечення виконання рішення суду, що ним був стягнутий із ОСОБА_3 борг на користь ОСОБА_10 . Будь-які інші питання, що можуть пов`язуватися з виконанням заочного рішення Подільського районного суду міста Києва від 17.12.2014 у справі № 758/3155/13-ц та виконавчим провадженням № 47733469, не є і не можуть бути предметом судового розгляду в справі № 309/3047/17, тим більше, на стадії апеляційного розгляду, позаяк не охоплюються підставами та предметом позову (ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 і ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 відповідних редакцій ЦПК України).

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити, рішення Хустського районного суду від 4 березня 2020 року скасувати, в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними та застосування наслідків їх недійсності відмовити.

Заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Хустського районного суду від 6 жовтня 2017 року і змінені постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2017 року, скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 31 серпня 2022 року.

Судді