ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/738/22Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Академія Державної пенітенціарної служби;

представник позивача адвокат Серкін Костянтин Юрійович;

особа, яка подала апеляційну скаргу Академія Державної пенітенціарної служби;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Академії Державної пенітенціарної служби адвоката Васильченка Сергія Михайловича на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Академії Державної пенітенціарної служби про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 02 лютого 2016 року працює завідувачем кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права Академії Державної пенітенціарної служби.

Зазначала, що у листопаді 2021 року представники відповідача постійно вимагали від неї медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19.

08 листопада 2021 року позивач надала відповідачу довідку про імуноферментний аналіз з метою виявлення антитіл до вірусу SARS-CoV-2, який підтверджує наявність високих антитіл до вірусу COVID-19 та нещодавній перебіг хвороби в безсимптомній формі.

Наказом від 22 листопада 2021 року відповідач відсторонив позивача від роботи без збереження заробітної плати з 22 листопада 2021 року на період карантину. Із наказом позивача було ознайомлено 29 листопада 2021 року, тобто, через тиждень після його видання.

ОСОБА_1 вважає, що відстороненням від роботи через відмову від щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, порушено її право на працю, гарантоване Конституцією України, та таке відсторонення від роботи суперечить приписам статті 46 Кодексу законів про працю України та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Враховуючи наведене позивач просила суд визнати незаконним і скасувати наказ про відсторонення ОСОБА_1 від роботи та стягнути на користь позивача середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 лютого 2022 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Академії Державної пенітенціарної служби від 22 листопада 2021 року № 226/ОС про відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати.

Стягнуто з Академії Державної пенітенціарної служби на користь ОСОБА_1 середній заробіток у сумі 82 527 грн 20 коп. за час незаконного відсторонення від роботи на підставі наказу від 22 листопада 2021 року № 226/ОС, виплату якого належить провести після утримання податків та інших обов`язкових платежів на користь держави.

Стягнуто з Академії Державної пенітенціарної служби на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 816 грн 00 коп.

Рішення суду обґрунтоване тим, що оскільки рішення про відсторонення працівників прийнято у формі постанови Кабінету Міністрів України, у спосіб, що не відповідає вимогам пункту 1 статті 92 Конституції України, і поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України, суд вирішив даний спір на підставі положень статей 43, 64, 92 Конституції України, констатувавши відсутність у правовому полі України закону, який би наділяв роботодавців правом відсторонювати від роботи працівників за відмову від вакцинації проти COVID-19.

Суд прийшов до висновку, що у даній справі йдеться не про повноваження втручання держави у право на повагу до приватного життя позивача шляхом встановлення обов`язку проходження вакцинації, а про спосіб втручання у право позивача на працю та своєчасне одержання винагороди за працю, який, на думку суду, не відповідає вимогам Конституції України.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник Академії Державної пенітенціарної служби адвокат Васильченко Сергій Михайлович подав апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 лютого 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

У апеляційні скарзі вказує, що позивача з 08 листопада 2021 року неодноразово повідомлено адміністрацією Академії про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, а 22 листопада письмово, однак, ОСОБА_1 відмовилась від ознайомлення з ним та ознайомилась лише 29 листопада 2021 року.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не надала документ про щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання до профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідач вважає законним та обґрунтованим наказ Академії від 22 листопада 2021 року про відсторонення позивача від роботи.

Скаржник зазначає, що право позивача на працю, визначене конституцією України, не порушено, оскільки трудові відносини з нею не припинені і за нею зберігається робоче місце, а відсторонення від роботи проведено відповідно до вимог статті 46 КЗпП України, оскільки ця норма є банкетною і відсилає до законодавства (яке тлумачиться у широкому розумінні і включає у себе як закони, так і підзаконні нормативно-правові акти), що містить інші випадки, не передбачені нормою статті 46 КЗпП України.

Крім того вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки не зважаючи на відсутність у позовній заяві вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, такі витрати було стягнуто.

Представник ОСОБА_1 адвокат Серкін Костянтин Юрійович подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 лютого 2022 року.

Заслухавши представника позивача адвоката Серкіна К.Ю., який з`явився в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із наступних підстав.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказане рішення суду не повністю відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 02 лютого 2016 року працює в Академії Державної пенітенціарної служби на посаді завідувача кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права.

Наказом відповідача від 22 листопада 2021 року № 226/ОС позивача відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 22 листопада 2021 року, відповідно до статті 16 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанови Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 «Про внесення до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236», на виконання доручення Державного секретаря Міністерства юстиції України від 29 жовтня 2021 року № 562/1.3/48-21, з метою забезпечення уникнення розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 в Академії Державної пенітенціарної служби, з урахуванням вимог наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (а.с. 13).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що рішення про відсторонення працівника прийнято у формі Постанови КМУ у спосіб, що не відповідає вимогам пункту 1 статті 92 Конституції та статті 12 Закону, і поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України, тому неможливо застосувати до спірних правовідносин положення Постанови КМУ та необхідно вирішувати спір на підставі норм статей 43, 92 Конституції, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19.

Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду з огляду на наступне.

У пунктах «а», «б» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових відносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та ( або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень ці працівники у порядку, встановленому законом, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням ( далі - Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники:

1)центральних органів виконавчої влади;

2)місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів;

3)закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної ( професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності;

4)підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади;

5)установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту дітей, реабілітаційних закладів;

6)підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID 19.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який набрав чинності з 08 листопада 2021 року, керівникам державних органів ( державної служби), керівникам підприємство, установ та організацій визначено забезпечити:

1)контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID 19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

2)відсторонення від роботи ( виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID 19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID 19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID 19, виданий закладом охорони здоров`я;

а також

3)взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу ( державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що позивач ОСОБА_1 працівник закладу освіти, на підставі вказаних нормативно-правових актів підлягала обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби.

Роботодавець повинен був відсторонити працівника, який відмовився або ухилився від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID 19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім працівника, який має абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID 19 та надав медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID 19, виданий закладом охорони здоров`я.

ЄСПЛ висловлював думку, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи, що включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим дотриманням цілей охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання (параграф 33, 36 рішення у справі "Соломахін проти України" від 15 березня 2012 року, заява N 24429/03).

Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим.

Держава, встановивши заборону працювати особам, які не мають профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх працівників закладу освіти, а також учнів та їх батьків, в тому числі і самого невакцинованого викладача.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Зважаючи на це, не праця, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні.

Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 43 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на працю.

Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я громадян цієї держави.

Колегія судів зазначає, що норма статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» покликана захистити здоров`я та життя усіх працівників закладу освіти, у зв`язку з ускладненою епідемічною ситуацією, а перебування на роботі працівників, які не отримали профілактичні щеплення, в організованих колективах створює ризик виникнення спалахів коронавірусу, що є загрозою для життя та здоров`я не лише працівників закладу освіти та учнів, а й членів їхніх сімей, тобто працівник, який не отримав вакцинації проти COVID-19, не лише стає потенційно небезпечним для оточення, а й сам піддається підвищеному ризику захворіти, відвідуючи місця масового скупчення людей.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що встановлена нормативно-правовими актами обов`язковість вакцинації проти COVID-19 та відсторонення від роботи працівників закладів освіти, які відмовляються чи ухиляються від такої вакцинації, спрямована на захист публічного інтересу громадян держави, який у даному випадку превалює над індивідуальним інтересом осіб, які не бажають вакцинуватись.

У зв`язку з тим, що матеріали справи не містять відповідних доказів про проведену позивачу вакцинацію від коронавірусної хвороби або висновку лікаря про наявність у ОСОБА_1 протипоказань до вакцинації, колегія суддів вважає, що відповідач мав право на підставі зазначених вище норм закону відсторонити позивача від роботи до проведення щеплення або надання висновку про наявність протипоказань до щеплення.

Разом з тим колегія суддів вважає, що відповідачем було порушено порядок відсторонення позивача від роботи, встановлений законом.

Так, відповідними нормативно-правовими актами визначено необхідність відсторонення працівників від роботи у випадку відмови або ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID 19. Доказів відмови чи ухилення позивача від проведення щеплення проти COVID 19 відповідачем не надано.

У оскаржуваному наказі не вказано причину відсторонення позивача від роботи з 22 листопада 2021 року, а як підстави видання такого наказу зазначено: акт про відмову ОСОБА_2 надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 22 листопада 2021 року та повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. Однак вказані обставини не є підставою для відсторонення працівника від роботи, відповідно до зазначених вище норм закону.

Крім того колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 відсторонено від роботи на період карантину. Водночас Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 визначено, що строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили, тобто, до проведення щеплення або надання висновку про наявність протипоказань до щеплення.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем необґрунтовано винесено наказ № 226/ОС від 22 листопада 2021 року, яким позивача відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 22 листопада 2021 року на період карантину, тому він підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції вірно визначено, що у зв`язку із незаконним відстороненням позивача від роботи, слід стягнути із відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 22 листопада 2021 року по день винесення рішення 10 лютого 2022 року.

Розмір середнього заробітку судом визначено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, тому в цій частині рішення суду зміні чи скасуванню не підлягає.

У зв`язку з тим, що судом першої інстанції було прийнято правильне по суті рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування вказаного наказу відповідача, однак, із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в цій частині.

Оскільки рішення суду змінено лише в мотивувальній частині, колегія суддів вважає за необхідне судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за скаржником.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки незважаючи на відсутність у позовній заяві вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, такі витрати було стягнуто, є безпідставними, так як резолютивна частина рішення не містить рішення про стягнення із відповідач на користь позивача судових витрат за надання правничої допомоги. Вимоги про стягнення судових витрат за надання правничої допомоги під час апеляційного перегляду справи позивачем не пред`являлись.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника Академії Державної пенітенціарної служби адвоката Васильченка Сергія Михайловича слід задовольнити частково; рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 лютого 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови; в решті частини рішення суду залишити без змін.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Академії Державної пенітенціарної служби адвоката Васильченка Сергія Михайловича задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 лютого 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.

В решті частини рішення суду залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за скаржником.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді

Повний текст постанови складений 20 червня 2022 року.