Справа № 132/516/22
Провадження № 2/132/387/22
РІШЕННЯ

Іменем України

20.06.2022р. місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді СЄЛІНА Є.В.,

при секретарі - ГОРДІЄНКО А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Калинівка Вінницької області цивільну справу №132/516/22 за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

21.02.2022р. до Калинівського районного суду Вінницької області звернулось АТ «Кредобанк» із вказаним позовом, в якому просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на його користь суму заборгованості за Кредитним договором № CL-191228 від 20.05.2019р. у розмірі 108113грн.24коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 83170грн.61коп., заборгованості за відсотками - 24942грн.63коп.; суму сплаченого судового збору у розмірі 2481грн.00коп.; суму витрат на професійну правову допомогу у розмірі 10811грн.32коп. В обґрунтування цих вимог позивач зазначив, що 20.05.2019р. між ним та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № CL-191228, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 100000грн.00коп. на поточні потреби, зі сплатою 52,99% річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення до 19.05.2023р. На момент підписання між сторонами Анкети-заяви № CL-191228, ОСОБА_1 зазначив інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 , при цьому факт шлюбних відносин підтверджується штампом у паспорті ОСОБА_1 , про реєстрацію шлюбу із ОСОБА_2 , який було зареєстровано 04.08.2001р., актовий запис № 75. Однак, умов укладеного договору ОСОБА_1 належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 15.12.2021р. утворилась заборгованість в загальному розмірі 108113грн.24коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 83170грн.61коп., заборгованості за відсотками - 24942грн.63коп. Тому позивач просить стягнути на свою користь солідарно з відповідачів вказану заборгованість та понесені судові витрати.

Представник позивача у судове засідання не з`явися, надавши заяву, де просить справу розглянути в його відсутності, на позовних вимогах наполягає, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені в передбаченому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили, заперечень з приводу поданого позову не надали.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів. Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останніми не надано, клопотань про їх витребування/долучення тощо не заявлено.

У протилежному випадку відкладення розгляду справи без відповідних об`єктивних підстав та пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя, може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи.

Суд враховує, що відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.

Так, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) 07.07.1989р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

З урахуванням завдань цивільного судочинства та розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність відповідачів.

Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За наявності існуючих умов, передбачених в ч.1 ст.280 ЦПК України, які підтверджені наявними в справі доказами, суд ухвалив: провести заочний розгляд справи за відсутності сторін та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що є достатньо доказів, які свідчать про права та взаємовідносини сторін. Позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

20.05.2019р. між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № CL-191228, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 100000грн.00коп. на поточні потреби, зі сплатою 52,99% річних за користування кредитом, з кінцевим терміном його повернення до 19.05.2023р. На момент підписання між сторонами Анкети-заяви № CL-191228 від 10.05.2019р., ОСОБА_1 зазначив інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 , при цьому факт шлюбних відносин підтвердив своїм паспортом, в якому міститься штамп про реєстрацію шлюбу із ОСОБА_2 , який було зареєстровано 04.08.2001р., актовий запис № 75.

Відповідно до п.4.2. Кредитного договору, проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів), за ставкою, визначеною у пункті 4.1 Кредитного договору, з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту в повному обсязі; якщо інше не випливає із умов цього Кредитного договору.

Пунктом 4.4. Кредитного договору визначено, що загальні витрати позичальника по кредиту за цим кредитним договором становлять 145532грн.52коп.

Відповідно до п.4.6 Кредитного договору, загальна вартість кредиту для позичальника за цим кредитним договором становить 245532грн.52коп.

За змістом пунктів 6.1 Кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і строки (терміни), передбачені кредитним договором та/або додатками до нього.

Відповідно до п.6.9 Кредитного договору, банк у випадках, передбачених п.3.3 Кредитного договору, вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за кредитним договором, про що письмово повідомляє позичальника.

Пунктом 6.10 Кредитного договору визначено, що позичальник зобов`язаний після отримання повідомлення банку, передбаченого п.6.9 Кредитного договору, усунути порушення умов Кредитного договору, вказаних у повідомленні (згідно п.п.3.3.2, 3.3.3 Кредитного договору) протягом 30 календарних днів із дня отримання такого повідомлення. Якщо позичальник не усунув вказані порушення, то він зобов`язаний достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за Кредитним договором не пізніше 31-го календарного дня після отримання письмового повідомлення банку (п.6.9 Кредитного договору).

За змістом пункту 7.1 Кредитного договору, за несвоєчасне виконання (прострочення) грошових зобов`язань за цим Кредитним договором позичальник відшкодовує банку заподіяні збитки в повному обсязі та сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла у період прострочення, розрахованої від суми кожного несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання позичальника, за кожен день прострочення від дати виникнення прострочення до дати, що передує даті погашення заборгованості позичальника. В будь-якому разі розмір пені, нарахованої позичальнику на підставі цього пункту кредитного договору, не може перевищувати 15% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання.

В пункті 7.3 Кредитного договору зазначено, що сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань позичальника на підставі цього Кредитного договору, не може перевищувати 50 % від суми кредиту.

На рахунок відповідача ОСОБА_1 було зараховано кошти у розмірі 100000грн.00коп., відповідно до кредитного договору № CL-191228 від 20.05.2019р., що підтверджується меморіальним ордером № 28443176 від 20.05.2019р.

26.10.2021р. банк направив на адресу відповідача ОСОБА_1 досудову вимогу №30567/2021, в якій вимагав від останнього дострокового повернення кредиту, процентів, комісії та інших належних до сплати платежів за кредитним договором, у 30-денний термін з моменту отримання цієї вимоги, у загальному розмірі 107284грн.68коп., яка складається із заборгованості за поточним та простроченим тілом кредиту - 83170грн.61коп., заборгованості за поточними та простроченими відсотками - 24114грн.07коп., та попередив, що у разі невиконання даної вимоги, банк змушений буде звернутися за захистом своїх порушених прав та законних інтересів до суду з метою стягнення заборгованості в судовому порядку.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором № CL-191228 від 20.05.2019р., станом на 15.12.2021р. утворилась заборгованість у розмірі 108113грн.24коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 83170грн.61коп., заборгованості за відсотками - 24942грн.63коп.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно зі ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до ст.611 ЦК України, правовими наслідками порушення зобов`язання, які встановлюються договором або законом, є припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, сплата неустойки, а також відшкодування збитків.

За приписами ст.541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Згідно ст.543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до копії паспорту громадянина України, а саме позичальника ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданого 03.04.1997р. Калинівським РВ УМВС України у Вінницькій області, останній перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який було зареєстровано 04.08.2001р. у відділі РАГС м. Калинівка Вінницької області, актовий запис № 75.

ОСОБА_1 шляхом підписання анкети-заяви підтверджує, що суму отриманого ним кредиту він просить вважати дрібним побутовим правочином, який є таким, що не потребує згоди другого з подружжя.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Так, положення ст.60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Згідно з ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 статті 65 СК України передбачає, шо договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина 2 статті 65 СК України).

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, шо виникли в інтересах сім`ї.

У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Відповідно до ч.2 ст.73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Зазначені висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі №638/18231/15-ц, постанові Верховного Суду від 25.11.2020 року у справі №452/926/16-ц.

Судом встановлено, що побутовий кредит на суму 100000грн.00коп. був укладений 20.05.2019р. в період шлюбу відповідачів, а тому він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 є солідарним боржником із ОСОБА_1 за Кредитним договором № CL-191228 від 20.05.2019 року.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; враховуючи, що у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники; встановивши, що позичальник ОСОБА_1 уклав Кредитний договір № CL-191228 від 20.05.2019 року в період шлюбу з ОСОБА_2 , який був зареєстрований 04.08.2001 року; приймаючи до уваги, що відповідачами не спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя щодо отриманих кредитних коштів на суму 100000грн.00коп.; встановивши наявність заборгованості та її розмір, - суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за Кредитним договором № CL-191228 від 20.05.2019р. у розмірі 108113грн.24коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 83170грн.61коп., заборгованості за відсотками - 24942грн.63коп.

Зазначена заборгованість підтверджується представленим позивачем розрахунком заборгованості, який є арифметично правильним та не спростований відповідачем, та випискою з особового рахунку.

Відповідно до положень ч.1, п.п.1, 4 ч.3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 2481грн.00коп., що підтверджується документально.

Згідно ч.ч.1, 6 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається із цивільного позову, позивач просить солідарно стягнути з відповідачів на його користь суму сплаченого судового збору в розмірі 2481грн.00коп. та суму витрат на професійну правову допомогу у розмірі 10811грн.32коп.

Натомість, з аналізу норм ЦПК України вбачається, що солідарне стягнення судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу чинним ЦПК України не передбачено.

Солідарне зобов`язання є інститутом цивільного права і на нього поширюється дія норм ЦК України, який визначає це поняття через «солідарну вимогу» та «солідарний обов`язок» (статті 541-544 ЦК України).

Солідарне зобов`язання є різновидом цивільно-правових зобов`язань із множинністю осіб, які характеризуються тим, що у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний з них має право пред`явити боржникові вимогу в повному обсязі, а вразі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо.

Солідарна відповідальність у зобов`язальному праві це - відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо.

При цьому, як солідарне зобов`язання, так і солідарна відповідальність виникають лише у випадках, встановлених договором або законом.

Судове рішення не може бути підставою виникнення солідарності, оскільки судовим рішенням утверджуються права осіб, а не створюються заново. Судове рішення не може створювати й солідарну відповідальність там, де вона не випливає з самого правовідношення, яке зумовило виникнення спору.

Отже, позивачем помилково ототожнено інститут розподілу судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу), закріплений в ЦПК України, з солідарним обов`язком та відповідальністю, які є інститутами цивільного права і виникають лише у випадку передбаченому законом або договором (стаття 541 ЦК України).

Таким чином, якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати розподіляються між відповідачами у визначених частках. Солідарне стягнення суми судових витрат, до яких належать зокрема і витрати на професійну правничу допомогу, законом не передбачено.

За вказаних обставин, суд позбавлений можливості розподілити судові витрати (судовий збір) та витрати, пов`язані з розглядом справи, у тому числі і витрати на професійну правничу допомогу, шляхом їх солідарного стягнення. Натомість, суд здійснює такий розподіл відповідно до вимог ЦПК України.

Приймаючи до уваги задоволення позовних вимог в повному обсязі, з відповідачів в рівних частках підлягають стягненню судові витрати на користь позивача у вигляді сплаченого останнім судового збору при поданні позовної заяви в розмірі по 1240грн.50коп. з кожного.

Згідно положень ч.ч.1-4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, ураховуючи складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт, час, який був об`єктивно витрачений адвокатом на виконання цих робіт, та які знайшли своє документальне підтвердження, суд вважає, що стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають витрати на правничу допомогу у розмірі по 5405грн.66коп. з кожного.

Відповідно до ч.6 ст.137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачами не заявлялося клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а відтак останніми не доведено неспівмірність витрат понесених позивачем на правничу допомогу тим критеріям, які визначені у ч.4 ст.137 ЦПК України.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Виходячи із викладеного, керуючись ст.ст. 223, 258-259, 263-265, 268, 273, 280-289, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 526-527, 530, 1050 та 1054 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Кредобанк» заборгованість за Кредитним договором № CL-191228 від 20.05.2019р. в розмірі 108113грн.24коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Кредобанк» судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом в розмірі по 1240грн.50коп. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Кредобанк» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 5405грн.66коп. з кожного.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя