Справа № 309/36/21
Провадження № 2/309/14/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2022 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого-судді Сідей Я.Я.

секретаря судового засідання: Дюрдь А.І.

з участю позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хуст в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом:

ОСОБА_1

до

ОСОБА_4 , Драгівської сільської ради, третя особа без самостійних вимог: Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області

про встановлення земельного сервітуту на право проходу та проїзду, с у д -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просить встановити за нею право земельного сервітуту, а саме, право безкоштовний прохід та проїзд власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Посилається на те, що вона є власником домоволодіння АДРЕСА_2 . Згідно акту обстеження дворогосподарства та земельної ділянки, складеного депутатами Драгівської сільської ради встановлено, що ні проходу,, ні під`їзду до будинку позивачки немає. Прохід здійснюється через дворогосподарство по АДРЕСА_1 , а можливості під`їзду транспорту взагалі немає, що унеможливлює взагалі підвезення дров чи іншого вантажу до будинку позивача. На сьогоднішній день дане дворогосподарство належить відповідачу ОСОБА_4 і вона повністю загородила наявну дорогу до дворогосподарства позивача. Просить суд встановити безстроковий, безоплатний сервітут з правом проходу та проїзду транспортними засобами по наявному шляху на земельній ділянці в АДРЕСА_1 , яка є частиною земельної ділянки, належної відповідачу ОСОБА_4 та стягнути з відповідача судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , її представник - адвокат Габор Я.І. позовні вимоги підтримали повністю з підстав, наведених у позові. Просять суд позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Кузнєцов М.О. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на те, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що порушують законні права та інтереси відповідача.

Представник Драгівської сільської ради Хустського району в судове засідання не зявився. Голова Драгівської сільської ради Довганич М. надав заяву про розгляд справи за відсутності представника сільської ради, зазначивши що не заперечує проти задоволення позову.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, в судове засідання не з`явився. Голова комісії з ліквідації Завальнюк І. надав письмові пояснення на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить наступного висновку.

В судовому засіданні судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником домоволодіння АДРЕСА_2 .

З листа Драгівської сільської ради Хустського району № 163 від 18.01.2021 р. вбачається, що згідно по господарських книг ОСОБА_1 має у користуванні житловий будинок та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,24 га. За будинком по АДРЕСА_1 власником якого був ОСОБА_5 - син ОСОБА_1 , закріплена земельна ділянка розміром 0,25 га.

Актом, складеним депутатами Драгівської сільської ради обстеження дворогосподарства та земельної ділянки ОСОБА_1 , мешканки АДРЕСА_2 , від 22.09.2020 р. встановлено, що за будинком закріплена земельна ділянка площею 0,24 га. Під`їзду до житлового будинку ОСОБА_1 немає. Вхід до будинку проходив через дворогосподарство по АДРЕСА_1 . Земельна ділянка за даною адресою знаходиться у приватній власності. Виділити земельну ділянку до будинку ОСОБА_1 можливо лише за згодою та домовленістю з сусідами, суміжними користувачами земельних ділянок.

Відповідачу ОСОБА_4 належить земельна ділянка на праві приватної власності в АДРЕСА_1 площею 0,1683 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: :01:001:0027. /а.с. 34/.

Позивач вказує, що належна їй земельна ділянка розташована на межі із належною на праві власності земельною ділянкою відповідача, що в свою чергу вказує на неможливості обслуговування такої належним чином та свідчить, на думку позивача, про необхідність встановлення земельного сервітуту.

Особливості та порядок встановлення земельного сервітуту визначено Земельним Кодексом України.

Стаття 98 ЗК України визначає право земельного сервітуту як право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не може вести до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Стаття 99 ЗК України визначає перелік, який не є вичерпним, земельних сервітутів, встановлення яких можуть вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок.

Статтею 100 ЗК України встановлено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Відповідно до положень частин першої-третьої статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном.

Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку.

Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (частини).

Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту (частина перша, друга статті 404 ЦК України).

Наведені положення земельного та цивільного законодавства України свідчать про те, що земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки.

Отже, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), необхідно враховувати наступне:

- правове регулювання дій щодо встановлення сервітуту має здійснюватися виключно між власником (володільцем) земельної ділянки та особою, яка має намір нею користуватися, а тому необхідно визначити суб`єктний склад спірних правовідносин відповідно до частини другої статті 402, частини другої статті 404 ЦК України (правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі № 642/3165/17 (провадження № 61-14776св18);

- метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання;

- умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб: наявна відмова власника земельної ділянки укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови (правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 351/1146/16-ц (провадження № 61-14776св 18).

Зазначене узгоджується з роз`ясненнями, наданими судам у пункті 22-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2019 року (справа № 310/8975/16-ц).

Чинним законодавством визначено порядок встановлення земельного сервітуту, який, у тому числі, передбачає ініціювання заінтересованою особою питання щодо встановлення сервітуту перед іншою особою.

У разі недосягнення сторонами домовленості про його встановлення спір вирішується в судовому порядку.

Проте доказів вжиття законодавчо передбачених заходів щодо встановлення земельного сервітуту задля можливості користування частиною земельної ділянки відповідачки позивачем надано не було.

Посилання позивача в судовому засіданні про те, що вона неодноразово зверталася до відповідача ОСОБА_4 з метою мирно врегулювати спір не свідчить про належним чином проведення досудового порядку врегулювання спору вказаної категорії справ.

В даній категорії справ досудовий порядок врегулювання спору є обов`язковим і у разі його не здійснення позивачами їх позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Самі заходи досудового врегулювання цього спору мають бути законодавчо передбачені. Але жодного доказу про намагання позивача укласти договір сервітуту з відповідачем до позовної заяви не долучено.

Обов`язковість вжиття законодавчо передбачених заходів щодо встановлення земельного сервітуту задля можливості користування позивачами земельною ділянкою відповідача підтверджується і судовою практикою Верховного Суду (постанова КГС у складі Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 920/1121/17).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 листопада 2018 року у справі № 920/1121/17 зроблено висновок, що «чинним законодавством визначено порядок встановлення земельного сервітуту, який, у тому числі, передбачає ініціювання заінтересованою особою питання щодо встановлення сервітуту перед іншою особою. У разі недосягнення сторонами домовленості про його встановлення спір вирішується в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/4106/14-ц (провадження № 61-7233св18), Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року у справі № 653/2704/16-ц (провадження № 61-22333св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 1512/3008/2012 (провадження № 61-13804св18) зроблено висновок, що «земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки. Умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 червня 2019 року у справі № 925/603/18 зроблено висновок, що «умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб.

Отже, передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут.

Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду».

Таким чином, з огляду на недоведеності позивача щодо досудового звернення до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту, виходячи з того, що вказана процедура є обов`язковою для даної категорії справ, з огляду на правові позиції Верховного Суду та практики національного законодавства, самі по собі вимоги позивачем в судовому порядку заявляються неправомірно.

Крім того, виходячи із самої конструкції положень, що врегульовують питання сервітуту, позивачем жодним чином не обґрунтовано об`єктивну необхідність для встановлення такого на земельній ділянці відповідача.

Види земельних сервітутів визначено у ст. 99 ЗК України, зокрема власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; в-3) право на користування земельною ділянкою для потреб дослідно-промислової розробки родовищ бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення та/або видобування бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення, за умови що при цьому не порушуються права землевласника, передбачені статтею 98 цього Кодексу; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; г-1) право розміщення (переміщення, пересування) об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

У п.22-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» додатково звернуто увагу судів на те, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним.

Виходячи із сутності сервітуту обсяг користування чужим майном повинен бути чітко окреслений судом, оскільки обмеження права власності особи на майно, щодо якого встановлено сервітут, не позбавляє власника продовжувати використовувати свою земельну ділянку за цільовим призначенням, тобто можливості здійснення правомочностей володіння, користування та розпорядження майном у межах, не обтяжених сервітутом (ч. 3 ст. 98 ЗК України, ч. 5 ст. 403 ЦК України).

Крім цього, обов`язковою умовою встановлення сервітуту є певна потреба у користуванні чужим майном та відсутність можливості у задоволенні цієї потреби іншим способом, як встановлення сервітуту з конкретним землекористувачем.

Метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб (правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №351/1146/16-ц (провадження № 61-14776св18).

Аналогічний висновок викладено також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2020 року у справі №308/8156/14-ц (провадження № 61-25774св18).

Матеріалами справи не підтверджено та не надано доказів того, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку та земельної ділянки, яка межує із земельною ділянкою, належною відповідачу ОСОБА_4 .

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При цьому, використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У практиці ЄСПЛ ( «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року та ін..) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Право власності не є абсолютним, може бути обмежено, але таке обмеження має бути здійснено на підставі закону та з урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

За таких обставин, виходячи з того, що під час судового розгляду вказаної справи позивачем не доведено, а також не надано жодних доказів, на підтвердження неможливості використання свого майна без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідача, не обґрунтована необхідність встановлення земельного сервітуту, не наведено достатніх доводів, що задоволення її потреб неможливо здійснити будь-яким іншим способом, прийнявши до уваги саму мету та умови встановлення сервітуту, виходячи з критеріїв правомірного втручання права особи на мирне володіння своїм майном, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 81, 223, 229, 263-265 ЦПК України, ст. 395, 401, 404 ЦК України, ст.ст. 98,99.100 ЗК України суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , Драгівської сільської ради, третя особа без самостійних вимог: Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області про встановлення земельного сервітуту на право проходу та проїзду - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Хустського

районного суду: Сідей Я.Я.