Постанова

Іменем України

08 червня 2022 року

м. Київ

справа № 757/20129/16-ц

провадження № 61-5366св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Національний банк України,

третя особа - Приватне акціонерне товариство «Просто-страхування»,

розглянуву порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року у складі судді Остапчук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 рокуу складі колегії суддів: Кравець В. А., Махлай Л. Д., Шкоріної О. І.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Національного банку України з позовом про стягнення майнової шкоди заподіяної внаслідок ДТП.

Позов мотивований тим, що 19 грудня 2015 року на перехресті вулиць Братиславської та Крайньої у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Peugeot 406 державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля Volkswagen Transporter державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , який перебуває у трудових відносинах з Національним банком України, власником автомобіль Volkswagen Transporter.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року у справі № 754/828/16-п, провадження щодо позивача закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 241 КУпАП.

Внаслідок ДТП автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень. На відновлювальний ремонт позивач поніс майнові витрати в розмірі 36 487, 60 грн.

Позивач просив стягнути з Національного банку України майнову шкоду, а саме, понесені ним витрати на ремонт автомобіля у розмірі 36 487,60 грн.

Короткий зміст судових рішень

Справа неодноразово розглядалася судами різних інстанцій.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 березня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 36487,60 грн у відшкодування майнової шкоди та 551,20 грн судового збору.

Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року касаційну скаргу Національного банку України задоволено частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 березня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суди першої інстанції та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про стягнення з відповідача майнової шкоди, завданої його працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, без урахування положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». В порушення норм процесуального права суд не встановив обставини, що мають значення для вирішення спору. Залучивши до участі у справі в якості третьої особи страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність, суд не з`ясував наявність (відсутність) факту звернення з вимогою про виплату страхового відшкодування, факт наявності (відсутності) передбачених статтею 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обставин, які виключають обов`язок страховика з виплати страхового відшкодування, не врахував та не надав оцінку доводам третьої особи та доводам відповідача про те, що відшкодування заподіяної шкоди повинно здійснюватись страховиком.

Короткий зміст оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, відмовлено в позові ОСОБА_1 до Національного банку України, третя особа - Приватне акціонерне товариство «Просто-страхування» (далі - ПрАТ «Просто-страхування») про стягнення майнової шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач (особа, якій завдана шкода) не звертався до страховика відповідача (завдавача шкоди) та не отримував його відмову у виплаті страхового відшкодування, а пред`явив одразу вимогу до особи відповідальної за шкоду. Такий же висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-176цс18, яка відступила від висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс18. Національний банк України застрахував свою відповідальність в ПрАТ «Просто-страхування». Отже, непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме з нього є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог до заподіювача шкоди.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_2 , в якій просив звільнити його від сплати судового збору, скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 року в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що дана справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики та становить значний суспільний інтерес, а також має для позивача виняткове значення з фінансового аспекту. Будучи потерпілою особою, позивач не отримав судового захисту свого законного права та інтересу. Суди при повторному розгляді справи відмовили в наданні судового захисту прав позивача, хоча порушення таких прав було очевидним. Суд першої інстанції не виконав вимог суду касаційної інстанції, а саме: в порушення норм процесуального права не встановив обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд апеляційної інстанції на вказані порушення припису частини першої статті 2 ЦПК України уваги не звернув. Відповідач має перед позивачем деліктне зобов`язання з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Сам по собі факт укладання договору страхування не припиняє зобов`язання винної особи відшкодувати шкоду потерпілій особі. Обов`язок винної особи відшкодувати заподіяну шкоду припиняється (повністю або частково) виключно внаслідок страхових виплат з боку страховика, що в свою чергу, цілком корелюється з приписом статті 1194 ЦК України. АТ «Просто-страхування» не відшкодувало шкоду, спричинену позивачеві внаслідок ДТП, а надало відмову стосовно такого відшкодування. Позов у справі був поданий в 2016 році, а сама ДТП сталася 19 грудня 2015 року. В 2016 році позивач і суди перших двох інстанцій керувались статтею 360-7 чинної на той час редакції ЦПК України, застосовували при здійсненні правосуддя правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15. Натомість в 2018 році Верховний Суд відступив від власних правових позицій та сформував нові правові позиції в цій категорії справ, про які позивач не міг знати в 2016 році.

Позиція інших учасників справи

У вересні 2021 року Національний банк України подав відзив на касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_4 , у якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 року залишити в силі.

Відзив мотивований тим, що у разі якщо позивач (особа, якій завдана шкода) не звертався до страховика відповідача та не отримував його відмову у виплаті страхового відшкодування, а пред`явив одразу вимогу до особи, відповідальної за шкоду, то відсутні передбачені законом підстави для задоволення його позовних вимог. Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, яка відступила від висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс18. Позивач мав можливість та міг захистити свої права шляхом звернення із відповідним позовом до третьої особи (страховика). Суди першої та апеляційної інстанції, врахувавши висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, дійшли вірного висновку, що небажання та невчасне звернення позивача з вимогами до страхової компанії не є однозначною підставою для звернення з позовом про відшкодування шкоди до винуватця ДТП (відповідача), оскільки останнім була застрахована відповідальність перед третіми особами та звернення позивача з вимогами в такий спосіб суперечить меті інституту страхування.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 квітня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху, встановлено для усунення недоліків строк десять днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2021 року продовжено ОСОБА_1 строк на усунення недоліків касаційної скарги до 09 липня 2021 року.

Після усунення недоліків, ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 757/20129/16-ц, витребувано справу з суду першої інстанції.

У січні 2022 року справа № 757/20129/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 09 серпня 2021 року зазначено, що справа є малозначною в силу закону. Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що вона може стосуватися питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України). Особа, яка подає касаційну скаргу, зазначає, що суди не врахували правового висновку Верховного Суду, а тому судове рішення у справі підлягає касаційному оскарженню.

Фактичні обставини

Суди встановили, що 19 грудня 2015 року ОСОБА_3 , який перебував у трудових відносинах з Національним банком України та який керував належним банку автомобілем Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_2 , на перехресті вул. Братиславської та вул. Крайньої в м. Києві не надав перевагу в русі для забезпечення безперешкодного проїзду автомобіля швидкої допомоги, який рухався з увімкненим синім проблисковим маячком та спецзвуковим сигналом, в результаті чого сталося зіткнення вказаних автомобілів. Учасниками ДТП також є автомобіль Peugeot 406, державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіль «КІА», державний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_5 .

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення.

Відповідно до акту виконаних робіт ФОП ОСОБА_6 від 12 квітня 2016 року № 1 загальна вартість запчастин/матеріалів та виконаних ремонтних робіт автомобіля позивача Peugeot 406, державний номер НОМЕР_1 , становить 36 487,60 грн.

Грошові кошти в указаній сумі були сплачені позивачем згідно квитанції до прибуткового касового ордера від 30 березня 2016 року № 19.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність Національного банку України - власника автомобіля Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_2 , застрахована в АТ «Просто-страхування» (поліс № АІ 8265232 від 18 травня 2015 року). Ліміт відповідальності по майновій шкоді становив 50 000 грн з нульовою франшизою.

19 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «Просто-страхування» із заявою про виплату страхування.

Згідно листа ПрАТ «Просто-страхування» від 01 березня 2019 року вих. № 04-527 страховою компанією прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з пропуском річного строку на звернення.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Частинами першою та другою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон № 85/96-ВР)).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV), яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону №1961-IV).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону №1961-IV).

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника.

Разом з тим суди встановили, що позивач з позовом до страховика (страхової компанії) звернувся поза межами річного строку та з відповідною заявою в позасудовому порядку до страховика також не звертався.

Звертаючись до суду, позивач не посилається на те, що незвернення до страховика (страхової компанії) було обумовлене обставинами, які не залежали від його дій, та ним було здійснено розумних, необхідних та достатніх заходів щодо такого відшкодування, а тому з огляду на вищевикладене підстав для задоволення позову немає.

Велика Палата Верховного Суду бере до уваги те, що іншої норми яка б визначала особливості відповідальності осіб, які застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)».

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України)

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (стаття 11 ЦК України).

Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

У разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: дотримуватися передбачених правилами дорожнього руху обов`язків водія, причетного до дорожньо-транспортної пригоди; вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди; поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси; невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально (стаття 33 Закону №1961-IV).

Страховик зобов`язаний після отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування (пункт 34.1 статті 34 Закону № 1961-IV).

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування, яка має містити певні відомості та визначені Законом додатки до заяви (пункт 35.1 статті 35 Закону № 1961-IV).

Закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки.

У справі, що переглядається:

на момент ДТП цивільно-правова відповідальність Національного банку України - власника автомобіля Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_2 , застрахована в АТ «Просто-страхування» (поліс № АІ 8265232 від 18 травня 2015 року);

ліміт відповідальності по майновій шкоді становив 50 000 грн з нульовою франшизою;

позивач просив стягнути майнову шкоду у розмірі 36 487, 60 грн, який не перевищує ліміт відповідальності страховика.;

19 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «Просто-страхування» із заявою про виплату страхування та отримав відмову у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з пропуском річного строку на звернення.

За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, ґрунтуються на власному тлумаченні норм матеріального права та не можуть бути підставами для скасування законних та обґрунтованих рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

З урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, оскаржені судові рішення- без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук