Справа № 149/2510/21
Провадження № 22-ц/801/937/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олійник І. В.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 червня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2

апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Матяша Дмитра Юрійовича

на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 28 березня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Олійника І.В., повний текст якого складено 31 березня 2022 року

в справі № 149/2510/21

за позовом ОСОБА_1 (позивач)

до ОСОБА_2 (відповідач)

за участі служби у справах дітей Хмільницької міської ради, органу опіки та піклування виконавчого комітету Хмільницької міської ради Вінницької області (треті особи, які не заявляються самостійних вимог щодо предмета спору)

про позбавлення батьківських прав та зміну розміру стягуваних аліментів,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляються самостійних вимог щодо предмета спору - служби у справах дітей Хмільницької міської ради, органу опіки та піклування виконавчого комітету Хмільницької міської ради Вінницької області про позбавлення батьківських прав та зміну розміру стягуваних аліментів.

В обґрунтування позову посилалась на те, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якого на її користь рішенням суду від 13.06.2014 з відповідача стягуються аліменти у твердій грошовій сумі 700 грн.

Крім того зазначає, що рішенням суду від 02.10.2019 у задоволенні її позову до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено, оскільки останній стверджував, що бажає приймати участь у вихованні дитини, цікавитися її життям.

Однак після цього рішення поведінка відповідача щодо дитини не змінилася і він самоусунувся від виховання сина, не приділяє дитині уваги, не цікавиться і не опікується ним, хоча ОСОБА_4 є особою з інвалідністю та потребує утримання та виховання зі сторони батька. З 2019 року відповідач жодного разу не спілкувався з сином, не вітав з днем народження, не намагався спілкуватися, не цікавиться успішністю навчання дитини, не займався питанням оздоровлення та лікування сина. А тому вона була змушена звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідача додаткових витрат на лікування в розмірі 19 880 грн, які він спочатку не визнавав, а потім звертався із заявою про перегляд рішення суду, і в подальшому визнав лише частину цих витрат - 10 000 грн, які одразу добровільно не сплатив.

За таких обставин вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина, а тому просить позбавити його батьківських прав.

Також позивач просить змінити стягуваний з відповідача рішенням суду від 13.06.2014 розмір аліментів на утримання дитини, що згідно розрахунку Хмільницького ВДВС від 12.08.2021 з січня по червень 2021 становить 1 197,50 грн, а з липня 2021 - 1 255 грн.

Вважає вказаного розміру аліменти недостатніми для повноцінного утримання сина, який є особою з інвалідністю, а вона не працює, оскільки перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Хмільницької міської ради як особа, що отримує державну допомогу дітям - інвалідам з 01.08.2018 по 13.03.2030.

Зазначає, що син ОСОБА_5 відвідує навчання за інклюзивною формою освіти, потребує позашкільних занять, консультацій лікарів і ці витрати несе позивач. Відповідач же є особою працездатного віку, не має інших утриманців, є засновником та директором громадської організації «Туристично-оздоровча Україна», яка отримує прибуток, а тому, на її думку, має можливість сплачувати аліменти в більшому розмірі - 4 000 грн щомісячно.

Також позивач просила стягнути з відповідача понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.

Рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 28 березня 2022 року позов задоволено частково. Змінено розмір аліментів та стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн, щомісячно, починаючи з 15.09.2021 і до досягнення дитиною повноліття.

Судом відмовлено в задоволенні позовної вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_5 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 (три тисячі) грн, а також в дохід держави 908 грн судового збору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

21 квітня 2022 року позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Матяша Д.Ю., подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт вважає рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 28 березня 2022 року таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Доводи апелянта полягають у тому, що з моменту розірвання шлюбу з відповідачем, тобто з 2014 року, останній взагалі не цікавився життям дитини, який потребував більше уваги, аніж інші діти внаслідок певних психофізіологічних особливостей. І така поведінка відповідача після ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову у жовтні 2019 року, не змінилась. А одноразове звернення відповідача до навчального закладу із заявою про повідомлення дати батьківських зборів, аж ніяк не вказує на те, що він бажає і має намір спілкуватись із сином, або на те, що дбає про нього.

Вважає також, що присуджені до стягнення аліменти на утримання дитини в розмірі 2 000 грн не можуть бути достатніми для забезпечення сина, який потребує додаткового медичного догляду, придбання спеціальних засобів, пов`язаних із його особливостями, потребу у репетиторах тощо.

Крім того, вважає належним чином не мотивованим рішення суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві заперечує проти вимог апеляційної скарги. Вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим. Відсутність спілкування з сином пояснює тим, що дитина особлива і налагодження контакту із ним без присутності матері є неможливим. Водночас бажає зберегти правовий зв`язок із дитиною, на утримання якої сплачує аліменти визначеного судом розміру.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 квітня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою від 09 травня 2022 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Матяш Д.Ю. в судовому засідання вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених в ній, і просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Верещак В.М. проти вимог апеляційної скарги заперечував, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Представники третіх осіб, повідомлені в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явилися, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із матір`ю ОСОБА_1 , яка здійснює догляд та утримує сина, що підтверджується рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 10.04.2014, свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Хмільницької міської ради та одержує державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю у сумі 2 153,80 грн. Позивач також перебуває на обліку в даному управлінні та одержує державну соціальну допомогу особам інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам на сина ОСОБА_5 з 01.08.2018 по 13.03.2030 у сумі 2552,80 грн.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13.06.2014 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_6 в твердій грошовій сумі у розмірі 700 грн, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 04.06.2014.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 53070084, проведеного головним державним виконавцем Дубчаком О.А., станом на 01.03.2020 існувала заборгованість - 1204,50 грн, а станом на 01.08.2021 у відповідача відсутня заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина. Сума аліментів, які підлягає стягненню згідно з рішенням суду щомісячно з березня по червень 2020 становила 1 109 грн, з липня по листопад 2020 - 1159 грн, з грудня 2020 по червень 2021 - 1197,50 грн, в липні 2021 - 1 200 грн. При цьому за деякі місяці була переплата.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 02.10.2019 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Хмільницької міської ради про позбавлення батьківських прав.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 27.11.2020, яке було змінено постановою Вінницького апеляційного суду від 25.03.2021 - стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 в розмірі 15 896 грн, а ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 16.04.2021 розстрочено виконання вищевказаного рішення суду протягом 4 місяців з 15.05.2021 по 15.08.2021 рівними частинами.

Відповідно до довідки КУ «Дошкільний навчальний заклад № 7 «Ромашка»» м. Хмільник № 16 від 29.03.2019 ОСОБА_5 дійсно відвідує цей заклад із червня 2015 року, протягом всього періоду перебування дитини в садочку, батько ОСОБА_2 не з`являвся, не відвідував дитину, не цікавився її вихованням, навчанням та здоров`ям. Вихованням дитини займається мати - ОСОБА_1 .

Довідкою КНП «Хмільницький центр первинної медико-санітарної допомоги» Хмільницької міської ради від 03.08.2021 підтверджено, що за наданням медичної допомоги ОСОБА_5 зверталася тільки його мати ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки КЗ «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 2 м. Хмільника» від 06.08.2021 № 327 ОСОБА_5 регулярно відвідує заняття в школі, батько дитини ОСОБА_2 не підтримує контакту зі школою, не цікавиться ОСОБА_7 , його успіхами у навчанні, у вихованні дитини участі не приймає.

Витягом з протоколу засідання психолого-медико-педагогічної консультації Управління освіти Хмільницької міської ради Вінницької області від 25.06.2018 № 6/44 ОСОБА_5 , враховуючи стан його здоров`я, рекомендовано: інклюзивну форму навчання за програмою загальноосвітньої школи; логопедичний супровід із розвитку зв`язного мовлення; психологічний супровід; посилена увага до формування навичок соціальної взаємодії; динамічне спостереження педагогами навчального закладу за успішністю засвоєння знань дитини.

ОСОБА_5 19.04.2021 проходив лікування в стоматологічній клініці у зв`язку з чим понесено витрати в розмірі 1 510 грн (а.с. 31-33).

Довідкою Управління Пенсійного фонду від 28.09.2021 підтверджено, що ОСОБА_2 сплатив страхові внески у жовтні 2014 у розмірі 894,35 грн. Станом на 30.09.2021 ОСОБА_2 не знаходиться на обліку в Хмільницькій міськрайонній філії Вінницького ОЦЗ, станом на 28.09.2021 не перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Хмільницької міської ради та не отримує ніяких видів допомог, пільг, житлових субсидій. За період з 01.04.2021 по 2 квартал 2021 інформація щодо отриманого доходу ОСОБА_2 у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків - відсутня.

Як слідує з висновку органу опіки та піклування Хмільницької міської ради № 90 від 23.02.2022, рішенням виконавчого комітету Хмільницької міської ради № 245 від 20.08.2015 ОСОБА_2 визначено способи участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_7 . 05.10.2015 спеціалістами служби у справах дітей складено акт в якому зафіксовано, що під час візиту по місцю проживання дитини, мати ОСОБА_1 була відсутня, бабуся ОСОБА_8 , мотивуючи тим, що дитина хвора та має температуру, не дала дитину для спілкування з батьком. Протягом 2016-2021 років ні батько, ні мати дитини не зверталися до даної служби з приводу фіксування факту виконання/не виконання рішення виконавчого комітету № 245 від 20.08.2015.

Відповідно до заяв від 17.12.2021 відповідач звертався до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» та КЗ «ЗОШ І-ІІІ ст. № 2» м. Хмільника по питанню інформування його про стан здоров`я сина, а також про дату наступних батьківських зборів у школі, де навчається його син.

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Вирішуючи спір суд першої інстанції виходив з того, що достовірно встановлених фактів ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків немає, а тому підстави для позбавлення його батьківських праві відсутні. При цьому суд встановив, що наявна неузгодженість між сторонами щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з сином заважає сторонам дійти спільної згоди, а також певною мірою виключає можливість самостійного звернення батька з сином до закладів охорони здоров`я, як і можливість їх спілкування за відсутності матері.

Задовольняючи частково вимогу про збільшення розміру аліментів суд виходив із недоведеності позивачем того, що розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача має становити саме 4 000 грн, як вона про те просила, та прийшов до висновку про наявність підстав для зміни розміру стягуваних з відповідача рішенням суду аліментів з 700 грн до 2 000 грн щомісячно, починаючи з дня звернення з позовом до суду, тобто з 15.09.2021 та до досягнення дитиною повноліття.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України.

За частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституціє України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).

ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, N 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 посилалась, зокрема, на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, не приймає участі у його житті, не забезпечує необхідного утримання дитини, зокрема й лікуванням, не ініціює зустрічей з ним, тощо. Як стверджує позивач, така поведінка відповідача була після розлучення і вона не змінилась із дня винесення судового рішення про відмову в задоволенні позову про позбавлення його батьківства у жовтні 2019 року.

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Так, у частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд першої інстанції не погодився з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, навівши відповідні мотиви.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки обставини цієї справи не свідчать про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі N 553/2563/15-ц зроблено висновок про застосування пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».

Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду: від 23 січня 2020 року в справі N 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі N 953/17837/19.

У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі N 643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява N 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

Поведінка ОСОБА_2 свідчить про те, що він бажає зберегти зв`язок із дитиною. Зокрема, він не визнає позов; на підставі рішення виконавчого комітету Хмільницької міської ради №245 від 30.08.2015, яким йому визначено способи участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином, він намагався зустрітись із дитиною, проте бабуся хлопчика відмовила ОСОБА_2 у цьому, зіславшись на хворобу дитини. Зазначений факт відображено у акті служби у справах дітей.

Отже, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні докази винної поведінки відповідача, як батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, які б свідчили про його умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо сина, тобто підтверджували необхідність позбавлення відповідача батьківських прав згідно пункту 2 частини першої статті 164 СК України.

Судом обґрунтовано визнано недоведеними аргументи позовної заяви, що відповідач умисно та свідомо не виконує батьківських обов`язків щодо сина.

Правильно також судом не взято до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він не є достатнім доказом у цій справі, який беззаперечно підтверджує наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав за відсутності інших належних доказів.

Відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України висновок органу опіки та піклування є одним із доказів, який суд оцінює у взаємному зв`язку з іншими доказами у справі.

Суд надав оцінку висновку органу опіки та піклування №90 від 23 лютого 2022 року, у якому зазначено, що на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини було взято до уваги висловлені позиції обох батьків дитини. При цьому, батько ОСОБА_2 письмово пояснив, що через власні амбіції і помсту, позивач не бажає спільно обговорювати і приймати рішення щодо необхідних витрат на утримання та лікування сина. Разом з цим, комісія прийшла до висновку про наявність підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Апеляційний суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

Наполягаючи на позбавленні відповідача батьківських прав, позивач не вказує, в чому ж полягає доцільність і необхідність такого рішення саме для дитини, як позбавлення батька батьківських прав покращить становище дитини, сприятиме її фізичному і духовному розвитку, матеріальному забезпеченню і належному вихованню.

З огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Обставини, на які посилається позивач як на підставу заявленого позову, а саме - невиконання батьком батьківських обов`язків, не знайшли свого підтвердження.

При цьому колегія суддів дійшла висновку, що родинний зв`язок між батьком і сином можливо відновити, а відтак відсутні підстави для застосування крайнього заходу впливу, зокрема позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина.

Доводи заявника стосовно невстановлення судом фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, та ненадання належної оцінки зібраним у справі доказам касаційний суд відхиляє, оскільки суд першої інстанції, встановивши, що позивачем не доведено підстав, визначених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав, які є вичерпними, ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.

Щодо вимоги про збільшення розміру аліментів колегія суддів входить з наступного.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу).

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 181 СК України) .

Згідно з частиною першою статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У постанові Верховного суду України від 05.02.2014 у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналогічні висновки містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі N 632/580/17 (провадження N 61-51сво18) та постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 536/1557/17 (провадження N 61-7584св18), від 30 червня 2020 року у справі N 343/945/19 (провадження N 61-2057св20).

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13.06.2014 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_6 в твердій грошовій сумі у розмірі 700 грн, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 04.06.2014.

З досліджених судом доказів встановлено, що ОСОБА_5 отримав статус дитини з інвалідністю, перебуває на обліку в управлінні соціального захисту та отримує відповідну допомогу з 01.08.2018, з цієї дати отримує соціальну допомогу і ОСОБА_1 .

Зазначені обставини змінилися вже після рішення суду від 13.06.2014.

Отже зміна стану здоров`я дитини, зміна матеріального стану позивача, яка не працює, перебуває на обліку в управлінні праці у зв`язку з доглядом, є підставою для зміни розміру стягуваних аліментів.

Враховуючи стан здоров`я дитини та потреби у його вихованні і навчанні, а також те, що належне утримання своїх дітей є обов`язком обох батьків, відсутність у відповідача постійного заробітку та інших доходів, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення аліментів у розмірі 2 000 грн щомісячно, оскільки жодних доказів про те, що відповідач спроможний сплачувати аліменти у більшому розмірі ніж 2 000 грн позивач не надала.

Так само позивачем не надано належних і допустимих доказів щодо фактичних витрат на утримання дитини, які б могли бути підставою для збільшення розміру аліментів понад визначений судом першої інстанції розмір.

Твердження ж заявника про те, що вона несе додаткові витрати, що викликані особливими обставинами, зокрема, на придбання спеціальних засобів, пов`язаних із обмеженими соціальними можливостями дитини, потребу у репетиторах не є підставою для збільшення розміру аліментів, оскільки такі витрати мають характер додаткових витрат, що є підставою для звернення до суду із позовом у порядку статті 185 СК України.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У частині другій статті 141 (п. 3) ЦПК України зазначено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як слідує із матеріалів справи правнича допомога надавалась позивачу адвокатом Матяш Д.Ю. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 18.07.2018 року N 000286).

Відповідно до акту виконаних робіт від 28.08.2021 адвокат Матяш Д.Ю. надав, а ОСОБА_1 прийняла юридичні послуги, зокрема: вивчення законодавства по цій категорії справ та надання усних консультацій (тривалість становила 1 годину, вартість 250 грн), підготовку матеріалів для складення позовної заяви тривалість становила 1 годину, вартість 250 грн), складення позовної заяви (вартість послуги 1 500 грн), участь у судових засіданнях (орієнтовна вартість 4 000 грн). Всього до сплати 6 000 грн.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки на користь має бути відшкодовано витрати на правничу допомогу пропорційно в розмірі 3 000 грн.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Отже, вирішуючи спір, суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, Суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 28 березня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий І.М. Стадник

Судді Ю.Б. Войтко

І.В. Міхасішин