Справа № 352/2200/14-ц
Провадження № 22-ц/4808/717/22
Головуючий у 1 інстанції Гриньків Д.В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: представника Тисменицького ВДВС Шаманського П.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Захаріїва Богдана Дмитровича на дії/бездіяльність органу примусового виконання, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на ухвалу Тисменицького районного суду, постановлену головуючою суддею Гриньків Д.В. 14 лютого 2022 року,

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року представник ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії/бездіяльність органу примусового виконання. Скаргу мотивовано тим, що постановою про арешт майна державного виконавця Тисменицького районного відділу ДВС Шиманського П.С. від 08.12.2021 накладено арешт на транспортний засіб НОМЕР_1 Skoda Fabia, 2008 року випуску, який належить ОСОБА_1 . Постановою про розшук майна боржника державного виконавця Тисменицького районного відділу ДВС Шиманського П.С. від 09.12.2021 оголошено в розшук згаданий транспортний засіб. На думку скаржника, вказані постанови є незаконними, так як боржнику належать від ОСОБА_2 , відповідно до виконавчого листа виданого Тисменицьким районним судом 20.02.2008 у справі №2-1803, кошти за аліментами, а тому державному виконавцю необхідно було звернути стягнення саме на ці кошти. Крім того вказав, що при накладенні арешту на транспортний засіб не проводився опис майна із залученням понятих, що суперечить ч. 1, 2 ст. 22, ч. 1 , 2, 5 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження». Враховуючи, що постанова про розшук майна боржника є похідною від постанови про арешт, відтак просив названі постанови визнати протиправними та скасувати.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 14 лютого 2022 року в задоволенні скарги представника ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання відмовлено.

Не погоджуючись із даною ухвалою, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає її незаконною, постановленою з неправильним застосуванням норм п.1 ч.1 ст. 10, ч. 1, 2 ст. 22, ч. 1ст. 53, ч. 1, 2, 5 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження». На думку апелянта, державний виконавець повинен був звернути стягнення на кошти за аліментами, що належать боржнику ОСОБА_1 від ОСОБА_2 . Вказані обставини, вважає апелянт, не були взяті до уваги місцевим судом. Крім того зазначає, що при накладенні арешту на транспортний засіб НОМЕР_1 Skoda Fabia, який належить боржнику, в порушення вимог ч. 1, 2, 5 ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» не проведено опис майна боржника із залученням понятих. На думку апелянта, з незаконності постанови про арешт майна від 08.12.2021 випливає і незаконність постанови про розшук майна боржника від 09.12.2021 як похідна.

Просить оскаржувану ухвалу скасувати, скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання задовольнити.

У надісланому на адресу апеляційного суду відзиві начальник Тисменицького ВДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Івано-Франківськ) доводи апеляційної скарги заперечив. Вказав, що не погоджується з твердженням апелянта щодо необхідність для погашення боргу стягувати аліментні кошти, які апелянт має отримувати від ОСОБА_2 на утримання дитини. Зазначає, що в ч.1 ст. 53 ЗУ «Про виконавче провадження» вказано про можливість державного виконавця звернути стягнення на майно боржника, що належить боржнику від інших осіб, а не обов`язок вчиняти такі дії. Зауважує, що ОСОБА_2 останнім часом не здійснював оплат за виконавчим документом про стягнення аліментів і в нього наявна заборгованість. Крім того зазначив, що оскаржуваною постановою про арешт майна боржника обмежено правомочність розпоряджатися, а не користуватися майном. Щодо тверджень представника скаржника про недотримання процесуального порядку вчинення виконавчих дій у присутності понятих, то в даному випадку присутність таких не є обов`язковою, оскільки ним виключно накладено арешт на майно для забезпечення виконання зобов`язання. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

В засідання апеляційного суду ОСОБА_1 з невідомих причин не з`явилася. При цьому враховуючи повідомлення її та її представника про дату, час і місце розгляду справи, скорочені строки перегляду судового рішення, відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи не встановлено.

Представник Тисменицького ВДВС доводи апеляційної скарги заперечив, пославшись на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що на рахунку боржника відсутня сума коштів для погашення боргу за рішенням суду від 13.02.2015 та зважаючи на обов`язковість виконання рішення суду, розумності строків виконавчого провадження, дійшов до висновку про правомірність накладення державним виконавцем арешту на майно ОСОБА_1 . При цьому суд зазначив, що оскарженою постановою державний виконавець наклав арешт на майно, не здійснюючи його опис, а тому присутність понятих в даному випадку не є обов`язковою.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що рішенням Тисменицького районного суду від 13.02.2015 позовну заяву Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про стягнення кредитної заборгованості задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» заборгованість за договором про надання траншу 13.6396/1296 від 08.09.2008 в сумі 110 721 грн 49 коп. Стягнено в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» 1107грн 23 коп. судового збору. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про визнання недійсними рамкової угоди №1296 від 08.09.2008, договору про надання траншу №13.6396/1296 від 08.09.2008 та договору іпотеки від 08.09.2008 відмовлено (т.1 а.с. 80-82).

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.04.2015 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Тисменицького районного суду від 13 лютого 2015 року в частині стягнення пені та судових витрат змінено і зменшено розмір пені за користування кредитом до 4 600 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» заборгованість за договором про надання траншу №13.6396/1296 від 08.09.2008 в розмірі 68939,22 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в користь ПАТ «ПроКредит Банк» по 344 грн 69 коп. з кожного судового збору. В решті рішення суду залишено без змін (т.1 а.с. 112-116).

26.01.2016 Тисменицьким районним судом видано виконавчий лист у даній справі.

Постановою головного державного виконавця відділу ДВС Тисменицького районного управління юстиції від 14.03.2016 відкрито виконавче провадження №50501323 на підставі вищевказаного виконавчого листа.

Державним виконавцем здійснювалась регулярна перевірка майнового стану боржника, про що свідчать численні направлені запити до реєструючих органів щодо надання відповідної інформації, наявні в копіях матеріалів виконавчого провадження, наданого державним виконавцем.

30.11.2021 виконавцем направлено вимогу в ТСЦ 2641 про надання інформації щодо зареєстрованих до 01.01.2014 транспортних засобів за боржником ОСОБА_1 .

Згідно вимоги щодо надання інформації стосовно наявності та/або стану рахунків ОСОБА_1 від 01.12.2021 боржник має відкритий діючий банківський рахунок у АТ КБ «ПриватБанк» із залишком грошових коштів в розмірі 0,22 грн, що є недостатнім для виконання виконавчого документа.

02.12.2021 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів в банках-учасниках обміну з АСВП.

Постановою про арешт майна старшого державного виконавця Тисменицького відділу ДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Шиманського П.С. від 08.12.2021 у виконавчому провадженні №50501323 накладено арешт на транспортний засіб НОМЕР_1 Skoda Fabia, 2008 року випуску, що належить ОСОБА_1 (т.1 а.с. 222).

Постановою старшого державного виконавця Тисменицького відділу ДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Шиманського П.С. про розшук майна боржника майна від 09.12.2021 у виконавчому провадженні №50501323 оголошено в розшук транспортний засіб НОМЕР_1 Skoda Fabia, 2008 року випуску, що належить ОСОБА_1 та направлено до поліції до виконання (т.1 а.с. 224-225).

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

При розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції, міжнародних договорів.

Серед основних засад (принципів) цивільного судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 18 ЦПК України).

Частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

При виконанні судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

У статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені права та обов`язки державного виконавця.

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 13 Закону України «Про виконавче провадження»).

Зокрема, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частин першої, шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Згідно з частиною п`ятою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

З інформації щодо залишку коштів на рахунку ОСОБА_1 від 08.12.2021 вбачається, що на рахунку боржника знаходилось станом на 01.12.2021 0,22 коп.

Зважаючи на те, що на рахунках боржника ОСОБА_1 були відсутні кошти для забезпечення виконання рішення суду від 15.02.2015, колегія суддів вважає, що державний виконавець правомірно наклав арешт на майно апелянта, що відповідає вимогам вищевказаних норм та правильно зазначено судом першої інстанції.

За змістом статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Аналізуючи вимоги чинного законодавства, суд першої інстанції вірно вважав, що існують два шляхи арешту майна боржника: шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника, або шляхом винесення постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Присутність понятих є обов`язковою у випадку, передбаченому частиною третьою статті 53 цього Закону, а також у разі відсутності боржника або його представника під час вчинення виконавчих дій, пов`язаних з примусовим входженням на земельні ділянки, до нежитлових приміщень і сховищ, де зберігається майно боржника, на яке звернено стягнення, або майно стягувача, яке має бути повернуто йому в натурі, до житла, іншого володіння особи для забезпечення примусового виселення з нього та вселення в нього, під час проведення опису, арешту, вилучення і передачі майна (стаття 22 Закону № 1404-VIII).

Апеляційний суд зауважує, що оскаржуваною постановою державного виконавця від 08.12.2021 накладено арешт на транспортний засіб, що належить боржнику ОСОБА_1 .

Згідно положень ч. 4 ст. 13 ЗУ Про виконавче провадження» опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження.

Враховуючи те, що державним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника, а опис та арешт майна не може проводитьсь без фактичної наявності майна, відтак залучення понятих в даному випадку не є обов`язковим.

Що стосується доводів апелянта про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на виконання рішення суду коштів у вигляді аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на утримання дитини, то такі апеляційний суд не бере до уваги, оскільки ст. 53 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець має право, а не обов`язок звернути стягнення на майно боржника, що перебуває у інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. До того ж кошти, на які б можна було б накласти стягнення, у ОСОБА_1 відсутні.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи та застосовано норми матеріального права. У зв`язку із цим подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Тисменицького районного суду від 14 лютого 2022 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 21 червня 2022 року.