Справа № 146/124/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2022 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Пилипчука О.В.

з участю секретаря Бойко Т.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Томашпіль цивільну справу

ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця»

вимоги позивача: про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи

ВСТАНОВИВ:

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

27 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ №1535/ос від 13 грудня 2021 року про відсторонення ОСОБА_1 , поновити ОСОБА_1 на посаді та стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період відсторонення від роботи.

Даний позов обґрунтовано наступним.

ОСОБА_1 працює комерційним агентом з 2016 року в АТ «Українська залізниця».

14 грудня 2021 року відповідачем було оголошено наказ № 1535/ос від 13.12.2021 року про відсторонення з роботи з підстави відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, який позивач вважає незаконним, оскільки він не відповідає нормам Конституції України.

Наказом МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», не передбачено вакцинацію проти COVID-19. Про вказане щеплення йде мова в переліку за умови, що це відбувається на період запровадження карантину, однак карантин визнано незаконним.

Окрім того щеплення проти COVID-19 не відноситься до обов`язкових щеплень та вакцинація від COVID-19 носить офіційний статус клінічний експеримент.

Позивач вказує, що підстав відсторонення або звільнення з роботи через відмову від вакцинації у законі немає, трудової дисципліни вона не порушувала.

Позивач наголошує, що вакцинація від COVID-19 в Україні є добровільною для всіх груп населення та професійних груп.

Оскільки після відсторонення позивачу було призупинено виплату заробітної плати, а тому в даному випадку ефективним способом захисту буде зобов`язання відповідача виплатити позивачу середнього заробітку за період відсторонення.

09 травня 2022 року відповідачем, АТ «Українська залізниця» надано до суду відзив, згідно якого останній просить закрити провадження у справі № 146/124/22 в частині скасування наказу від 13.12.2021 року № 1535/ОС, в задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Даний відзив обґрунтовано наступним.

26.11.2021 року відповідач повідомив позивача про необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID 19 та ознайомив з переліком нормативно правових актів, які встановлюють обов`язковість такого щеплення, про що свідчить підпис позивача в листі ознайомленні.

13.12.2021 року позивачу було запропоновано надати на адресу відповідача документи, що підтверджують здійснення вакцинації проти COVID 19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновок лікаря щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID 19 (форма № 028-1/6) , виданий закладом охорони здоров`я. Позивачем такі документи надано не було, що підтверджується відповідним актом від 13.12.2021 року № 3.

13.12.2021 року відповідачем видано оскаржуваний наказ № 1535/ос, яким відсторонено позивача від роботи. Позивач з оскаржуваним наказом ознайомлений про що свідчить підпис позивача в наказі.

Позивачем у позовній заяві зазначено відповідачем Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Одеська об`єднана дирекція залізничних перевезень» регіональна філія «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця. Філія є відокремленим підрозділом АТ «Українська залізниця», який не має статусу юридичної особи. Таким чином, ані виробничий підрозділ, ані філія не можуть бути самостійним відповідачем в суді. Філія натомість має право виключно представляти інтереси товариства в суді.

Відповідач вказує, що Конституційний Суд України жодним чином не визнавав неконституційною всю постанову КМУ від 20.05.2020 року № 392, а також жодним чином не визначає її такою, що прийнята з порушенням вимог Конституції України.

Відповідача було зобов`язано забезпечити відсторонення від роботи працівників які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID 19 .

Відповідач відмічає, що заробітна плати оплачується працівникові за виконану роботу та у разі відсторонення працівнику заробітна плата не виплачується.

Втрата позивачем заробітної плати є прямим наслідком свідомого рішення позивача, яким обрано саме такий шлях для себе особисто : відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

Відповідач наголошує, що право жодної особи не може мати своєю реалізацією та продовженням ризик завдання шкоди іншій особі.

16 травня 2022 року, позивачем подано відповідь на відзив, згідно якого просить позов задовольнити.

Відповідь на відзив обґрунтована наступним.

Винесений відповідачем наказ про відсторонення порушує її конституційні права.

Вакцин від COVID 19 не є традиційною вакциною, це генно інженерний продукт. Вплив даної технології на людський організм не досліджений.

Вакцинація від COVID 19 є примусовим медичним експериментом над людиною.

Примусова вакцинація суперечить резолюції ПАРЄ, згідно якої зазначено: « п.7.3.1 забезпечити, щоб громадяни були поінформовані про те, що вакцинація не є обов`язковою і що ніхто не зазнає політичного, соціального чи іншого тиску на вакцинацію, якщо вони цього не хочуть; п. 7.3.2 забезпечити, щоб ніхто не піддавався дискримінації у зв`язку з тим, що він/вона не був вакцинований, через можливі ризики для здоров`я або не бажає вакцинуватися».

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 18 лютого 2022 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, перше судове засідання призначено на 18 березня 2022 року без виклику сторін.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 18 березня 2022 року розгляд справи відкладено на 28 квітня 2022 року.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 28 квітня 2022 року розгляд справи відкладено на 16 травня 2022 року.

09 травня 2022 року відповідачем, АТ «Українська залізниця» надано до суду відзив.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 10 травня 2022 року поновлено відповідачу строк на подання відзиву.

16 травня 2022 року позивачем подано відповідь на відзив.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 16 травня 2022 року розгляд справи відкладено на 07 червня 2022 року.

18 травня 2022 року позивачем подано клопотання про заміну особи відповідача

Ухвалою Томашпільського районного суду від 19 травня 2022 року замінено особу відповідача.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 07 червня 2022 року розгляд справи відкладено на 20 червня 2022 року.

Доводи учасників процесу.

З матеріалів справи видно, що позивачем ОСОБА_1 отримано копію ухвали суду про відкриття провадження 22 лютого 2022 року.

Відповідачем Акціонерним товариством «Українська залізниця» 05 березня 2022 року було отримано копію ухвали суду про відкриття провадження та копію позовної заяви із доданими до неї документами.

Станом на 20 червня 2022 року заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін від сторін у справі не надходило.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх належність та достовірність, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного.

Відповідно до ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що наказом начальника дирекції, ОСОБА_2 , Виробничого підрозділу «Одеська об`єднана дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» від 13.12.2021 року № 1535/ос «Про відсторонення від роботи», керуючись ст. 46 КЗпП України, ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом Міністерства охорони здоров`я «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153 (зі змінами, внесеними наказом МОЗ України від 01.11.2021 року №2393), пунктом 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236, наказано: відсторонити ОСОБА_1 , агента комерційного станції Вапнярка 1 класу, від роботи з 14 грудня 2021 року до моменту усунення причини відсторонення; начальнику станції Вапнярка ОСОБА_3 довести цей наказ до відома ОСОБА_1 агента комерційного станції Вапнярка 1 класу не пізніше дня його видання під особистий підпис, не допускати до робочого місця ОСОБА_1 до видання наказу про допуск до роботи; відстороненому працівнику після здійснення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або отримання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я, письмово повідомити керівництво виробничого підрозділу «Одеська об`єднана дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» через безпосереднього керівника; на час відсторонення нарахування заробітної плати (середнього заробітку) не здійснювати. Копія наказу містить відмітку «Згідно з оригіналом», засвідчену печаткою відділу кадрів Подільського регіону регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця».

Згідно копії трудової крижки серії АН № 365210 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , остання перебуває у трудових відносинах з відповідачем, 26 серпня 2016 року була прийнята учнем спеціаліста, 08 вересня 2016 року була переведена комерційним агентом. 31.10.2018 року регіональну філію «Одеська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» перейменовано на регіональну філію «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця».

Відповідно до копії акта №3 від 13.12.2021 року 15:20 год, агент комерційний станції Вапнярка, ОСОБА_1 станом на 13 грудня 2021 року не надала документ, який підтверджує вакцинацію проти COVID-19, або висновок лікаря щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 виданий закладом охорони здоров`я, працівник надав наступні пояснення: так як вакцина від COVID-19 на території України є добровільною, то вона тимчасово утримується від даної вакцини.

Вказаний акт містить два поля: про встановлення факту відмови від проходження обов`язкового профілактичного щеплення або ухилення від проходження обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19.

Відповідно до заяви від 01.03.2022 року, адресованої Начальнику ВП Одеська об`єднана дирекція залізничних перевезень, ОСОБА_1 просить допустити її до роботи на підставі висновку лікаря про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19.

Згідно висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, у пацієнта ОСОБА_1 , наявне застереження: тимчасово відтермінувати щеплення терміном на три місяці. Термін дії до 28.05.2022 року.

Згідно додатку висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 від 28.02.2022 року, ОСОБА_1 знаходилася на амбулаторному лікуванні з приводу COVID-19 з 17.02.2022 року по 28.02.2022 року .

Відповідно до копії наказу начальника дирекції, ОСОБА_2 , виробничого підрозділу «Одеська об`єднана дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» без дати та номера «Про допуск до роботи ОСОБА_1 », наказано допустити до роботи ОСОБА_1 з 01.03.2022 року та визнати таким, що втратив чинність наказ Виробничого підрозділу «Одеської об`єднаної дирекції залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» від 13.12.2021 року № 1535/ос «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » З вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомлена 01.03.2022 року.

Відповідно до копії наказу начальника дирекції, ОСОБА_2 , виробничого підрозділу «Одеська об`єднана дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» від 25.02.2022 року № 201/ОС «Про допуск до роботи ОСОБА_1 та ОСОБА_4 », наказано допустити до роботи ОСОБА_1 з 01.03.2022 року та визнати таким, що втратив чинність наказ Виробничого підрозділу «Одеської об`єднаної дирекції залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» від 13.12.2021 року № 1535/ос «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 ».

Статтею 46 Кодексу законів про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством, а саме: у випадках, перелічених у статті 46 Кодексу законів про працю України, разом з тим, винесений наказ не містить конкретного посилання на підставу передбачену ст. 46 Кодексу законів про працю України.

У статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», як обов`язкові і такі, що включені до календаря щеплень, визначені профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу. У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями.

У пункті 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236 (в редакції, визначеній постановою від 20 жовтня 2021 року №1096, яка діяла на час виникнення спірних відносин) «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено забезпечення: 1) контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року №2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Згідно листа КЦС ВС від 24.12.2021 р № 3223/0/208-21, відстороняючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому в наказі про відсторонення зазначаються підстави та строки такого відсторонення від роботи.

За результатами 5-го засідання Парламентської Асамблеї Ради Європи, на якому було заслухано звіт Комітету з соціальних питань, охорони здоров`я та сталого розвитку і прийнято Резолюцію №2361 (2021) «Вакцини проти Covid-19: етичні, юридичні та практичні міркування», основними тезами якої стало:

п.7.3.1 забезпечити, щоб громадяни були поінформовані про те, що вакцинація не є обов`язковою і що ніхто не зазнає політичного, соціального чи іншого тиску на вакцинацію, якщо вони цього не хочуть.

п. 7.3.2 забезпечити, щоб ніхто не піддавався дискримінації у зв`язку з тим, що він/вона не був вакцинований, через можливі ризики для здоров`я або не бажає вакцинуватися;

п.7.5.2 використовувати свідоцтва про вакцинацію виключно за призначенням для моніторингу ефективності вакцини, потенціальних побічних ефектів та небажаних явищ.

В демократичному суспільстві імунізація має бути доступною, але не примусовою, оскільки найвищою цінністю є здоров`я та захист прав людини.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року №6-р(II)/2019).

Пунктом 1 статті 92 Конституції встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України.

Конституція України (статті 32 і 34) та статті 285 і 286 Цивільного кодексу України гарантують ці ж права на національному рівні.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

В п.п.3.2 п.3 Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 в справі №1-14/2020(230/20), констатовано, що згідно зі статтею 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Також, Конституційний Суд України у Рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене.

Враховуючи всі встановлені в судовому засіданні обставини, на момент розгляду справи наказ №1535/ос від 13.12.2021 року «Про відсторонення від роботи» втратив чинність, позивача допущено до роботи з 01.03.2022 року, таким чином натепер між сторонами відсутній спір в частині скасування даного наказу, а тому вимоги позивача ОСОБА_1 в частині скасування наказу є такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про поновлення на посаді, то відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі №761/12073/18 (провадження №61-13444св19) зазначено, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством.

Таким чином при відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються. Однак при цьому працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків.

У зв`язку з цим у задоволенні вимоги про поновлення ОСОБА_1 на посаді необхідно відмовити через безпідставність цієї позовної вимоги, оскільки суду не надано будь-яких доказів про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади.

Водночас, дійшовши обґрунтованого висновку про відмову в скасуванні наказу №1535/ос від 13.12.2021 р., суд приходить до висновку про необхідність вирішення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми середньої заробітної плати за період відсторонення з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 188 ЦПК України, похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Оскільки, вимога про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період відсторонення від роботи є похідною від вимоги про скасування наказу про відсторонення, в задоволенні вимоги про відсторонення відмовлено, таким чином слід відмовити в задоволенні вимоги про стягнення заробітної плати за період відсторонення.

Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За вказаних обставин, провівши системний аналіз наданих сторонами спору доказів, враховуючи, зокрема, позасудове скасування наказу про відсторонення, допущення позивача до роботи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Окрім того, як встановлено із матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 при подачі позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 992,40 грн., а тому враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статями 8, 32, 34, 43, 55, 64, 92, 129 Конституції України, статями 23, 46, 141, 233, 235 КЗпП України, статями 285 і 286 ЦК України, статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» статями 12, 13, 76-89, 90, 95, 141-142, 163, 263, 265, 293, 315, 354 ЦПК України суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи відмовити.

Судові витрати понесені позивачем залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Повне найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_1 , виданий 14.02.2017 року Томашпільським РС УДМС України у Вінницькій області, адреса: АДРЕСА_1 ;

відповідач: Акціонерного товариства «Українська залізниця», Код , адреса: 03150, м.Київ, вул. Єжи Ґедройця, 5 в особі регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця», адреса: 65012, м.Одеса, вул. Пантелеймонівська, 19.

Суддя: О. В. Пилипчук