Справа № 307/4164/21
Провадження № 2/307/1080/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2022 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі головуючого Чопик В.В. при секретарі Олексій Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 де третя особа Служба у справах дітей Солотвинської селищної ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , звернулася в суд позовною заявою до ОСОБА_3 де третя особа Служба у справах дітей Солотвинської селищної ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі від 15.11.2003 року по 10.03.2017 року. Шлюб між ними розірвано на підставі рішення Тячівського районного суду від 20.02.2017 року.

Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей, доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Наданий час діти проживають з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Тячівського районного суду від 15 травня 2019 року справа № 307/1041/19 було надано позивачці дозвіл на тимчасовий виїзд дітей до Австрії протягом строку дії закордонних паспортів. Даний строк минув, і тому виникла необхідність для звернення до суду, оскільки виїзд за кордон дітей зумовлений тим, що неповнолітній син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є інвалідом з дитинства та потребує термінового лікування за кордоном з діагнозом рубцевий стеноз трахео-гортанного переходу.

На даний час ОСОБА_1 проводиться підготовка документів щодо проведення операції ОСОБА_3 у країні Австрія. Підтвердженням того є виписки з лікарень та обстеження, які відбувалися протягом останніх років.

ОСОБА_1 матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Підтвердженням цього є акт обстеження матеріально-побутових умов, складений депутатом Солотвинської селищної ради.

Протягом останнього часу відповідач участі у вихованні та догляді за дітьми не бере, розвитком дітей не цікавиться, матеріальної допомоги на їх утримання не надає.

Більш того, відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток.

Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозволи на виїзд малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за кордон для відпочинку та оздоровлення останніх. Хоча нотаріальну заяву згоду надав у 2016 році, термін якої закінчився.

Тому просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України за кордон і повернення на територію України неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до Австрії та інші країни шенгенської зони протягом п`яти років з моменту набрання рішенням суду законної сили, у супроводі матері ОСОБА_1 , мешк. АДРЕСА_1 або іншої уповноваженої нею особи, без згоди батька ОСОБА_3 , мешк. АДРЕСА_2 .

Представник позивача в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву в якій просить суд справу розглянути у його відсутності, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явився, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних в справі доказів.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Солотвинської селищної ради в судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, а тому суд на підставі ст.. 223 ЦПК України справу розглянув у його відсутності.

У зв`язку з неявкою сторін, на підставі ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксація судового засідання технічними засобами не проводилась.

Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 вступила у шлюб з відповідачем ОСОБА_5 який рішенням Тячівського районного суду від 20.02.2017 р. розірвано.

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей, доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Наданий час діти проживають з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 .

Виїзд за кордон дітей зумовлений тим, що неповнолітній син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є інвалідом з дитинства та потребує термінового лікування за кордоном з діагнозом рубцевий стеноз трахео-гортанного переходу.

Статтею 313 ч. 3 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно п. п. 4 та 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копі ї рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно з положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3, пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У Постанові від 04.07.2018 у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 235/139/16-ц (N 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини.

У своїй Постанові від 04.07.2018 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.

Таким чином, беручи до уваги вище наведене та те, що жодних доказів того, що надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батькам буде суперечити її інтересам, чи буде порушувати їх права суду не надано, а тому суд вважає, що позов слід задовольнити.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 4, 13, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 141, 150, 157 СК України, ст. 313 ЦК України суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України за кордон і повернення на територію України неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Австрії та інші країни шенгенської зони протягом п`яти років з моменту набрання рішенням суду законної сили, у супроводі матері ОСОБА_1 , мешк. АДРЕСА_1 або іншої уповноваженої нею особи, без згоди батька ОСОБА_3 , мешк. АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду через Тячівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 , мешканка АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Служба у справах дітей Солотвинської селищної ради, місцезнаходження: смт. Солотвино, вул.. Харківська, 6 А, Тячівського району, Закарпатської області.

Суддя: В.В. Чопик