Провадження № 2/947/812/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2022 року

Київський районний суд м.Одеси

У складі судді Калашнікової О.І.

При секретарі Якубовській О.В.

За участю представників сторін - адвокатів Чапуріної С.І. і Євценко Р.І.,

Розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину спільного майна,-

Встановив:

ОСОБА_1 у червні 2021 року звернувся до суду з вимогами ухвалити рішення про визнання за ним права власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 , стверджуючи, що вказана нерухомість була набута у власність відповідачкою у період перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя.

Ухвалою суду від12.07.2021 року позов прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження і справу призначено до підготовчого судового засідання. На стадії підготовчого судового засідання суд розглянув і задовольнив клопотання представника позивача про витребування доказів, отримав 09.11.2021 року від представника відзив на позов. Підготовче засідання ухвалою суду закрите 11.11.2021 року. У зв`язку з хворобою представника позивача - адвоката Бельченко Ю.А. по справі неодноразово оголошувалась перерва.

В судовому засіданні позивач підтримуючи свої вимоги доводив, що житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_2 є спільним майном подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , які перебували у зареєстрованому шлюбі з 1993 року по 2017 рік і у 2005 році ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу набула права власності на вказаний будинок.

Представник відповідача, не визнаючи позов, стверджував, що спірний будинок є особистим майном ОСОБА_2 , тому як будинок було придбано на особисті грошові кошти відповідача, у тому числі і отримані від продажу квартири АДРЕСА_3 , що належала ОСОБА_2 на праві особистої власності. Окрім того, представник відповідача звернув увагу суду, що позивач звернувся до суду з цим позовом з порушенням строків позовної давності.

Суд вивчив матеріали справи і встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1993 року по 2017 рік - актовий запис про розірвання шлюбу №278, вчинений 28 листопада 2017 року Суворовським районним у місті Одесі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 20.04.1995 року управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради ОСОБА_2 на праві власності належали 297/1000 частин квартири спільного заселення АДРЕСА_3 . 13.07.2005 року ОСОБА_2 набула права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 і на земельну ділянку площею 0,0188 га за цією ж адресою. 24 квітня 2008 року виконком Одеської міської ради видав ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу свідоцтво про право власності на житловий будинок, загальною площею 168,6 кв.м. по АДРЕСА_2 . А 21 жовтня 2009 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0188 га по АДРЕСА_2 за цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Дослідивши наведені сторонами доводи і надані докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті

81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено і визнано сторонами, що у період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу набула права власності на домоволодіння АДРЕСА_2 . Позивач вимагає визнати за ним право власності на 1/4 частину домоволодіння, але ні в судовому засіданні ні в позові позивач не пояснив, чому він відступає від рівності сторін у подружньому майні. Не підтверджені належними доказами доводи позивача, що під час шлюбу ОСОБА_2 набула права власності на частину квартири спільного заселення АДРЕСА_3 не на підставі ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», а відповідно до умов договору купівлі-продажу. У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що спірний будинок було придбано за кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_3 . Разом з тим, копія трудової книжки відповідачки (а.с. 81-85) повністю спростовують доводи позивача, що ОСОБА_2 не працювала, доходи їх сім`ї складались тільки з його - ОСОБА_1 - заробітків.

З огляду на викладене позов ОСОБА_1 є недоведеним і тому не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.259,263-265,268 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину спільного майна залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 07.02.2022 року.

Суддя Калашнікова О. І.