Єдиний унікальний номер 221/3394/21
Номер провадження 22-ц/804/499/22
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Баркова В.М., Зайцевої С.А.,

секретар судового засідання Вороніна М.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 19 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на спільно набуте майно в період шлюбу з відповідачкою. В обґрунтування зазначив, що шлюб з відповідачкою був зареєстрований 24.11.1995 року у м. Колпашеве Томської області РФ. Під час спільного проживання вони переїхали на постійне місце проживання до м.Волноваха Донецької області, де у 2008 році придбали у власність жилий будинок АДРЕСА_1 було зареєстровано за відповідачкою. Восени 2015 року між ними було припинено сімейні відносини. Рішенням мирового судді судової дільниці № 3 Колпашевського судового району Томської області РФ від 14.09.2016 року шлюб розірвано.

Просив поділити спільно набуте під час шлюбу майно та визнати за ним право власності на 1/2 частину жилого будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 69,7 кв.м ,з усіма господарськими будівлями та спорудами, залишивши 1/2 частину будинку за відповідачкою.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 19 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину жилого будинку АДРЕСА_1 загальною площею 69,7 кв.м з усіма господарськими будівлями та спорудами, залишивши другу 1/2 частину будинку за відповідачкою.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог за спливом строку позовної давності.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано 14 вересня 2016 року, а фактичні шлюбні відносини припинилися ще раніше, до офіційної реєстрації розірвання шлюбу. З вересня 2016 року до моменту пред`явлення позову пройшло шість років. За цей період позивач до відповідача претензій або вимог не висував та своїм правом на частку у вказаному житловому будинку не цікавився. Позивач комунальних послуг з вересня 2015 року не сплачував, участі у перебудові будинку, переоформленні технічної документації, утриманні будинку і підтримці належного стану у дворі та на прибудинковій ділянці не приймав.

Твердження позивача, про ухилення відповідача про нотаріальне виділення його 1/2 частки у жилому будинку с хибними і не підтверджені доказами, оскільки на час розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем спільне майно було поділено - позивач отримав автомобіль ЗАЗ TF699Р LANOS, 2008 року випуску, який до теперішнього часу зареєстрований за відповідачем, проте позивач фактично ним користується.

Позивач забрав з будинку побутову техніку, інструменти, меблі - все, що вважав за потрібне.

ОСОБА_1 в позовній заяві про визнання права власності на 1/2 спірного будинку вказує, що сімейні відносини припинились фактично восени 2015 року, а рішенням суду від 14.09.2016 року шлюб з відповідачкою було розірвано. Відтак позивач був обізнаний про факт розірвання шлюбу та його наслідки щодо поділу спільно нажитого майна.

З огляду на викладене та норми діючого законодавства, позовна давність до вимоги про визнання права власності спливла 14 вересня 2019 року, про що відповідач письмово заявила суду.

Проте, матеріали справи не містять заяви позивача про поновлення строків позовної давності, і суд таке питання не обговорював.

На думку відповідача суд незаконно розглянув спір у порядку спрощеного позовного провадження, оскільки в такому порядку не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин.

Також судом не враховано, що у відповідача є докази, які підтверджують, що вона придбала будинок за власні кошти, і він не може бути визнаний спільною сумісною власністю.

Позивач правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Позивач ОСОБА_1 до суду не явився, його представник ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції заперечувала проти вимог апеляційної скарги, просила відмовити у її задоволенні.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції вимоги поданої апеляційної скарги підтримали, просили їх задовольнити.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку учасників справи в судове засідання, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 листопада 1995 року був зареєстрований шлюб між позивачем та ОСОБА_5 , дружина набула прізвище ОСОБА_6 .

Рішенням мирового судді судової дільниці № 3 Колпашевського судового району Томської області від 14.09.2016 року шлюб розірвано ( а.с 7, 8, 27).

Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 є громадянами Російської Федерації, мають посвідки на постійне проживання на території України (а.с. 4, 5, 45, 46).

За час перебування у шлюбі подружжям було набуто нерухоме майно: жилий будинок АДРЕСА_1 , який на підставі договору купівлі-продажу від 21.10.2008 року зареєстрований за відповідачем ОСОБА_3 (а.с. 6,10).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався ст.ст. 70-72, 106, 107, 109, 110, 163 СК України, ст. 261, 372 ЦК України та виходив з того, що суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням, в його основу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідач не спростувала обставин стосовно придбання спірного будинку в період шлюбу, не навела жодних підстав для відмови в позові.

Щодо застосування строку позовної давності, заявленого відповідачем, суд зазначив наступне. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС, чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Суд наголосив, що в матеріалах справи відсутні докази, коли позивач дізнався про порушення своїх прав, а відповідачем не надано доказів, які б підтвердили факт пропуску позовної давності. Посилання відповідача ОСОБА_3 на добровільний розподіл між ними з позивачем їх спільного майна в 2016 році після офіційного розірвання шлюбу за відсутності нотаріально посвідченого договору про поділ спільного майна подружжя, зокрема нерухомого майна - спірного житлового будинку, не може бути взято до уваги, оскільки це нічим не підтверджено, крім того, на той час спірні правовідносини поділу майна подружжя між сторонами не вирішувалися.

З таким висновком суду не можна не погодитись, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Правила статті 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Вказана презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, а законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

За змістом статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Отже законодавець передбачив та надав можливість подружжю під час поділу спільного набутого майна за час шлюбу, укласти договір про поділ такого майна.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідач не заперечувала проти позовних вимог у зв`язку із тим, що вважала спірний будинок особистою власністю.

Відзив ОСОБА_3 на позов містить тільки заяву про застосування строків позовної давності.

Стосовно доводів відповідача в апеляційній скарзі стосовно того, що житловий будинок не можна вважати спільно набутим майном, оскільки придбання вищевказаного майна здійснювалось за рахунок особистих її особистих коштів, які вона отримала як субсидію за відшкодування роботи у шкідливих умовах.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Для застосування вказаної норми необхідна наявність таких ознак: укладення договору, стороною якого є один з членів подружжя (наприклад, при кредитному, іпотечному договорі); підтвердження його укладення в інтересах сім`ї; наявність згоди іншого члена подружжя на укладення вказаного договору. За наявності наведених ознак один з подружжя може «претендувати» не тільки на певну частку цивільно-правової відповідальності другого з подружжя, але й отримує право на майно, фінансові кошти на придбання якого фактично ним не залучались (у разі придбання квартири за рахунок коштів, одержаних одним із членів подружжя на підставі кредитного договору з банком, право власності на квартиру виникає в обох членів сім`ї, оскільки інший член подружжя, надаючи згоду на укладення кредитного договору, розумів можливість солідарної відповідальності в разі невиконання зобов`язань за вказаним договором, що підтверджується роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11).

Відповідно до п.п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Згідно із ст. 64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Положеннями статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Проте нотаріально посвідченого договору про поділ спільного майна подружжя, зокрема нерухомого майна (спірного житлового будинку), окрім посилань на усну домовленість, до матеріалів справи не долучено.

Щодо спливу строку позовної давності, заявленого стороною відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За змістом ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 6 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19), від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19) та від 14 липня 2021 року у справі № 303/4265/18 (провадження №61-64 св 20).

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач заявила про застосування наслідків спливу позовної давності. Проте при поділі спільного майна подружжя строк позовної давності відраховується не з дати розірвання шлюбу, як помилково вважала відповідач, а з моменту, коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права на таке майно.

Враховуючи викладене, висновок суду про те, що у ОСОБА_1 є законні підстави претендувати на 1/2 частину спірного будинку, є правильним, оскільки відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд незаконно не застосував наслідки спливу позовної давності нічим відповідачем не обґрунтовані з правової точки зору, зводяться до власної суб`єктивної позиції, яка була предметом перевірки суду першої інстанції. Так, вже зазначалося вище, що неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року №6-258цс15, постанова Верховного Суду від 04 липня 2018 року №61-19445св18, постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року №61-12509св19). Висновки суду першої інстанції відповідачем в апеляційній скарзі нічим не спростовані.

Також неможливо погодитися із твердженнями апеляційної скарги про те, що суд в порушення вимог процесуального закону розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Так, згідно з ч.4. статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя Пункт 1 частини четвертої статті 274 із змінами, внесеними згідно із Законом № 460-IX від 15.01.2020.

Отже, суд правильно і у відповідності до положень ЦПК України розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач скористалася правом на відзив на позов - розпорядилася своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Крім того, доводи апеляційної скарги про те, що суд не встановив обсяг спільного набутого майна, його походження, не перевірив, чи не є спірне майно власністю відповідача, нічим не мотивовані, більш того, письмові документи про наявності у відповідача грошей для придбання спірного будинку в період шлюбу, долучені до апеляційної скарги ( а.с.86-89) , не були предметом дослідження в суді першої інстанції, оскільки інших заперечень проти позову, крім заяви про застосування строку позовної давності, відповідачем в суді першої інстанції не заявлялося. І в апеляційній скарзі відповідач просить скасувати оскаржене рішення і відмовити в позові на підставі пропуску позовної давності, а не за безпідставністю вимог. Поважних причин неможливості їх надання при розгляді судом спору по суті відповідачем не наведено, тому колегія суддів не оцінює їх в якості доказів по справі.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", § § 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Оскаржуване судове рішення достатньо відповідає критеріям обґрунтованості судового рішення, а доводи апеляційної скарги носять характер незгоди із рішенням суду, були предметом обговорення в суді першої інстанції, і правильність висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і на висновки суду не впливають.

За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, як ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 19 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складений 07 лютого 2022 року.

Головуючий суддя Є.Є. Мальцева

Судді: В.М. Барков

С.А. Зайцева