КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 753/7744/21

номер провадження: 22-ц/824/1935/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Гуля В.В., Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря - Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Білоуса Андрія Володимировича на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року у складі судді Курічової В.М., у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «ПриватБанк», де заповнив і підписав анкету - заяву від 28 грудня 2018 року, на підставі якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 20 000 грн 00 коп. Своїм підписом у анкеті - заяві відповідач підтвердив, що підписана ним анкета - заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Банк виконав свої зобов`язання за договором в повному обсязі.

Позивач вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мав своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконував цих обов`язків, внаслідок чого станом на 28 березня 2021 року утворилась заборгованість у розмірі 257 017 грн 03 коп., яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 215 328 грн 89 коп., заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 41 688 грн 14 коп.

З урахуванням наведеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2018 року у розмірі 257 017 грн 03 коп., яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 215 328 грн 89 коп., заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 41 688 грн 14 коп.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором про надання банківських послуг від 28 грудня 2018 року станом на 28 березня 2021 року у розмірі 200 000 грн 00 коп.

В іншій частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Білоус А.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі, а в іншій частині залишити рішення суду без змін, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з моменту підписання відповідачем анкети - заяви від 28 грудня 2018 року між банком та відповідачем був укладений договір відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України, згідно з якою сторона може лише приєднатися до такого договору і не може запропонувати свої умови договору. Вказує, що відповідачем 28 жовтня 2019 року було підписано паспорт споживчого кредиту, в якій він підтвердив про ознайомлення з основним умовами кредитування з використанням кредитної картки, зокрема: про процентну ставку в межах та поза межами пільгового періоду; розмір штрафу за прострочення більш ніж на 30 днів за обов`язковими платежами за карткою; процентну ставку, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту. Відповідачем не надано заперечень щодо підпису у вказаному паспорті. Однак суд безпідставно не взяв до уваги підписаний відповідачем паспорт споживчого кредиту, який відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування» та містить умови кредитування. Узгодження сторонами у паспорті споживчого кредиту розміру процентів за користування коштами свідчить про правомірність вимог банку щодо їх стягнення та підтверджується практикою Верховного Суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 382/327/18-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 355/1091/17.

Вказує, що суд першої інстанції помилково стягнув тіло кредиту у межах ліміту, оскільки заборгованість за тілом кредиту не є сталою, адже кожний конкретний проміжок часу розраховується в залежності від сум, які використані відповідачем, та сум, внесених на погашення заборгованості. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що в даному випадку це поновлювальна кредитна лінія і необхідно визначити суму фактично використаних позичальником коштів за кредитною карткою, яка відрізняється від розміру початкового кредитного ліміту, адже розмір цієї суми постійно змінюється від часткового погашення і наступного зняття кредитних коштів. Тому вважає, що суд не мав правових підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих відповідачем коштів, заявлений розмір яких підтверджується випискою по картковому рахунку та розрахунком заборгованості.

Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник АТ «КБ «ПиватБанк» в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений апеляційним судом шляхом надсилання 24 травня 2022 року судової повістки на офіційну електронну адресу АТ «КБ «ПиватБанк», яка того ж дня була доставлена (а.с.145 -146).

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з п.2 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлений Київським апеляційним судом шляхом направлення 23 травня 2022 року судової повістки за наявною у матеріалах справи адресою місця його проживання: АДРЕСА_1 (а.с.81,192).

Також ОСОБА_1 був повідомлений апеляційним судом про дату, час і місце розгляду справи засобами телефонного зв`язку (а.с.147).

За таких обставин, сторони вважаються належним чином повідомлені про розгляд справи.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку сторін такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року в частині задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 200 000 грн 00 коп. не оскаржується, тому відповідно до положень ч.1 ст. 367 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 грудня 2018 року ОСОБА_1 підписав анкету - заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. При цьому розміри процентної ставки, пені та комісії, штрафу не визначені.

Долучені до позовної заяви Умови та правилами надання банківських послуг не містять підпису відповідача (а.с.18-61).

Відповідно до наданої позивачем роздруківки з інформацією про умови кредитування, яку суд першої інстанції розцінив як паспорт споживчого кредиту, в якому зазначено, зокрема: процентна ставка у пільговий період - 0,00001% річних, процентна ставка поза межами пільгового періоду: до 50 тис. грн - 43,20%; до 75 тис. грн - 42,00%; до 400 тис. грн - 37,2%; процента ставка, яка застосовується при невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту: 86,40%, 84,00%, 74,40%. Вказаний паспорт споживчого кредиту підписаний представником АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 (а.с.12-15).

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором відповідачу були видано такі кредитні картки: 03 листопада 2017 року кредитну картку № НОМЕР_1 , термін дії якої встановлено до 10/21; 09 січня 2019 року - № НОМЕР_2 , термін дії якої встановлено до 12/21; 28 грудня 2018 року - № НОМЕР_3 , термін дії якої встановлено до 05/22 (а.с.9).

Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, 28 грудня 2018 року відповідачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 0 грн 00 коп., який в подальшому 09 січня 2019 року був змінений та встановлений у розмірі 10 000 грн 00 коп. 25 березня 2019 року кредитний ліміт відповідачу банком було збільшено до 200 000 грн 00 коп., а 16 січня 2020 року - зменшено та встановлено у розмірі 0 грн 00 коп. (а.с.8)

Відповідно до наданого АТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості, станом на 28 березня 2021 року у ОСОБА_1 утворилась заборгованість у розмірі 257 017 грн 03 коп., яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 215 328 грн 89 коп., заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 41 688 грн 14 коп. (а.с.5-7).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 15 328 грн 89 коп., який перевищує встановлений відповідачу кредитний ліміт на кредитну картку, та в частині стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 41 988 грн 14 коп., суд першої інстанції виходив із недоведеності цих позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

У даній справі АТ КБ «ПриватБанк» наполягав на тому, що підписання позичальником паспорта споживчого кредиту свідчить про дотримання письмової форми договору про споживче кредитування.

Оцінюючи паспорт споживчого кредиту, суд першої інстанції зазначив, що він не є частиною кредитного договору, укладеного 28 грудня 2018 року між сторонами, шляхом підписання відповідачем анкети - заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, 06 грудня 2007 року).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (абз. 1 ч.1 ст.207 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст.1055 ЦК України).

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч.3 ст. 1054 ЦК України).

Кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення (ч.1 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (ч.2 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця (стаття 13 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що: під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (ч.1 та 2 ст.633 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч.1 ст.634 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17 (провадження № 61-684св18) вказано, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У даній справі АТ КБ «ПриватБанк» ініційовано спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, який оформлений у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 28 грудня 2018 року.

На підтвердження заявлених вимог позивач надав до суду копію анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» від 28 грудня 2018 року, роздруківку з інформацією про умови кредитування, які суд розцінив як паспорт споживчого кредиту, витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг та розрахунок заборгованості. Анкета - заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 28 грудня 2018 року, яка підписана відповідачем, не містить відомостей щодо розміру кредитного ліміту.

Паспорт споживчого кредиту містить відомості по семи типах кредитного продукту: Універсальна, Універсальна Gold, Platinum, Black Edition, Signature, WorldElit, Infinite (а.с.12-15).

У наявній в матеріалах справи анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 28 грудня 2018 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за невиконання кредитного договору.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Колегія суддів вважає, що у даному конкретному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (28 грудня 2018 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (16 квітня 2021 року), тобто банк міг додати до позовної заяви витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з умов та правил надання банківських послуг в цьому банку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з тарифів обслуговування кредитних карт різних видів та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» через їх мінливий характер не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20 (провадження № 61-14545сво20), в якій Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступив від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц (провадження №61-13569св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 (провадження №61-14573св20) та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19), про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом.

З урахуванням логічного й системного тлумачення положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36, 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.

Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду.

Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню не позиція, що міститься у наведених скаржником постановах Верховного Суду, а саме висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 15 328 грн 89 коп., який перевищує встановлений відповідачу кредитний ліміт на кредитну картку (200 000 грн 00 коп.), а також в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками у розмірі 41 988 грн 14 коп., за недоведеністю вказаних вимог.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

При цьому, слід зазначити, що сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів про те, які саме умови договору були узгоджені сторонами не є підтвердженням наявності заборгованості по відсотках за користування кредитом у розмірі, визначеному позивачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що в даному випадку відповідачу відкрита поновлювальна кредитна лінія і необхідно визначити суму фактично використаних позичальником коштів за кредитною карткою, яка відрізняється від розміру початкового кредитного ліміту, а тому представник позивача вважає, що суд не мав правових підстав відмовляти у стягненні заборгованості за тілом кредиту у розмірі 15 328 грн 89 коп., який перевищує встановлений відповідачу кредитний ліміт на кредитну картку (200 000 грн 00 коп.), апеляційний суд не приймає до уваги з таких підстав.

Згідно з приписами ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог ст.ст.76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, відповідач використовував кредитні кошти і здійснював погашення кредиту. Останнє погашення кредиту відбулося 05 травня 2020 року на суму 159 грн 61 коп., після чого оплати на погашення кредиту відповідачем не проводились (а.с.5-7).

Водночас із цього розрахунку заборгованості неможливо беззаперечно встановити суму фактично використаних позичальником кредитних коштів.

У даному випадку належним, допустимим і достатнім доказом, на підставі якого можливо визначити суму фактично використаних позичальником кредитних коштів є виписка про рух коштів по рахунку відповідача, яка згідно з положеннями ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 є первинним бухгалтерським документом, що підтверджує виконаних операцій клієнтом банку у певний проміжок часу (див. правовий висновок Верховного Суду у постановах від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц).

Однак АТ КБ «ПриватБанк» не надало суду виписку про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 , і така виписка у матеріалах справи відсутня, а відтак банком не надано достатніх доказів, на підставі яких можливо визначити суму фактично використаних позичальником кредитних коштів, що є процесуальним обов`язком позивача відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України.

Тому у даному випадку вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача суми фактично використаних позичальником кредитних коштів не доведені у передбачений законом спосіб.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення в цій частині відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Білоуса Андрія Володимировича залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: