Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №936/1188/21

Провадження № 2/936/148/2021

31.01.2022 смт Воловець

Воловецький районний суд Закарпатської області в складі судді Софілканич О.А., при секретарі судового засідання Балецькому С.М., з участю представника позивачки Повідайчика О.І. , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Повідайчика Олега Івановича в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням та виселення,-

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Повідайчик О.І. звернувся до суду в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням та виселення.

Позов мотивовано тим, що 27 лютого 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у Відділі реєстрації актів цивільного стану Воловецького районного управління юстиції Закарпатської області було зареєстровано шлюб за актовим записом №23, який розірвано рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 26.10.2020 року в справі №936/432/20. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишився проживати в житловому будинку належному на праві особистої власності позивачці. Під час проживання у належному позивачці домоволодінні ОСОБА_2 зловживав спиртними напоями й систематично вчиняв щодо ОСОБА_4 та її малолітнього сина, який є дитиною-інвалідом, домашнє насильство. Внаслідок нестерпної поведінки відповідача, спільне проживання з ним позивачка уважає за неможливе. Посилаючись на норми ст.ст. 391, 406 ЦК України, ст.ст.157, ч.1 ст.116 Житлового кодексу УРСР, позивачка просить суд усунути їй перешкоди в здійсненні права власності домоволодінням за адресою АДРЕСА_1 шляхом припинення права ОСОБА_2 користування зазначеним домоволодінням та виселення відповідача з вказаного домоволодіння; вирішити питання розподілу судових витрат.

Представник позивачки Повідайчик О.І. у судовому засіданні позов підтримав, наполягав на задоволенні такого з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_3 позов не визнали. Зазначили, що за час перебування у шлюбі відповідач здійснив добудову житлового будинку, належного позивачці, здійснив реконструкцію, і на проведення відповідних будівельних робіт отримував позики у банках. Таким чином, відповідач своєю працею та за спільні кошти подружжя створив нове майно, збільшив розмір вже існуючого будинку та його вартість, а отже, у нього виникло право спільної сумісної власності подружжя на частину добудови та право проживати в ній. З позовом про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя відповідач до суду не звертався.

Заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 27 лютого 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у Відділі реєстрації актів цивільного стану Воловецького районного управління юстиції Закарпатської області було зареєстровано шлюб за актовим записом №23, який було розірвано рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 26.10.2020 року в справі № 936/432/20.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишився проживати у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , зловживав спиртними напоями й систематично вчиняв щодо ОСОБА_4 та її малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є дитиною-інвалідом (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , посвідчення серії НОМЕР_2 ) домашнє насильство, що підтверджується постановами суддів Воловецького районного суду Закарпатської області від 18 лютого 2021 року в справах № 936/152/21, 936/153/21 та від 16 листопада 2021 року в справі №93611/44/21.

Неправомірні дії відповідача стали підставою для звернення до суду з метою отримання обмежувального припису, внаслідок чого рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 26.11.2021 року в справі №936/1187/21 вирішено видати обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 , встановити ОСОБА_2 заходи тимчасового обмеження прав та покласти на нього терміном на шість місяців наступні обов`язки: заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні розмови з ОСОБА_4 або контактувати з нею через інші засоби звязку особисто і чи через третіх осіб.

Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на праві особистої приватної власності належить позивачці згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.09.2017 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 97618496 від 18.09.2017 та Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.09.2017 року.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Водночас Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції зазначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадах суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно з ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При цьому, необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності:

право користування (сервітут);

інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

З врахуванням викладеного, зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї власниці, відповідно до ч.4 ст. 406 ЦК України його право на користування належним позивачці на праві власності домоволодінням є припиненим, систематично порушує правила співжиття, що робить несумісним їх спільне з позивачкою та їх малолітнім сином, (який являється дитиною- інвалідом) проживання, а відтак він підлягає виселенню із зазначеного домоволодіння.

Аналогічні висновки викладені в Постанові Верховного Суду від 13.10.2020 Справа № 447/455/17 (Провадження № 14-64цс20).

Таким чином, стороною позивача доведено порушення її прав, свобод та інтересів, позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони ґрунтуються на встановлених нормах цивільного та житлового законодавства України, відповідачем не надано доказів, які б суд міг покласти в основу відмовлення у задоволенні вимог позивача, як це передбачено статтями 77-81 ЦПК України, (зокрема щодо права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок та право ОСОБА_2 проживати в ньому), а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір у сумі 908 гривень 00 копійок.

Керуючись ст.ст. 141, 263-265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов Повідайчика Олега Івановича в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням та виселення- задоволити.

Усунути ОСОБА_4 перешкоди у здійсненні права власності домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 шляхом припинення права ОСОБА_2 користування зазначеним домоволодінням та виселення його з вказаного домоволодіння.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з часу його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

позивачка: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повний текст рішення буде складено 07.02.2022 року.

Суддя Софілканич О.А.