У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.06.2022 Справа №607/1114/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді В.М. Позняка, за участі секретаря судового засідання Р.В. Комар,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , державний виконавець Відділу державної виконавчої служби у м. Тернополі Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Савчук Анастасія Олександрівна про визнання протиправними дій державного виконавця про відмову у відновленні виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607/1114/17 від 09 січня 2019 року та зобов`язання державного виконавця відновити вказане виконавче провадження, -

в с т а н о в и в:

21 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою про визнання протиправними дій старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у м. Тернополі Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Савчук А.О. про відмову у відновленні виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607/1114/17 від 09 січня 2019 року та зобов`язання державного виконавця відновити вказане виконавче провадження.

В обґрунтування скарги скаржник зазначив, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2018 року у справі №607/1114/17 визначено спосіб його участі у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 . Встановлено, що батько проводить з сином час за таким графіком: щопонеділка з 10 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв., кожну другу та четверту суботу місця з 10 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв., другу половину щорічних літніх канікул. 09 січня 2019 року на підставі вказаного рішення видано виконавчий лист №607/1114/17.

На підставі вказаного виконавчого листа було відкрите виконавче провадження за №60524801, а згодом виконавче провадження за №63212358. Після повернення вказаного виконавчого листа стягувачу, він звернувся до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження в порядку передбаченому вимогами статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». Однак, листом ДВС від 10 грудня 2021 року йому відмовлено у відновленні виконавчого провадження.

Посилаючись на наведене, просив задовольнити скаргу.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 лютого 2022 року скаргу прийнято до розгляду.

23 травня 2022 року представник Відділу державної виконавчої служби у м. Тернополі Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) подала відзив на скаргу. Вказала, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження за №60524801. 22 червня 2020 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі вимог п. 4 ч. 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із тим, що 25 травня 2020 року, 01 червня 2020 року, 15 червня 2020 року державним виконавцем здійснено виходи за місцем побачення стягувача з дитиною та встановлено, що побачення з сином ОСОБА_3 не відбулося через неявку стягувача ОСОБА_1 , про що складено відповідні акти державного виконавця.

05 жовтня 2020 року на адресу відділу ДВС надійшла заява стягувача про пред`явлення до примусового виконання виконавчого листа №607/1114/17 від 09 січня 2019 року, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області.

05 жовтня 2020 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження за №63212358.

02 серпня 2021 року, 09 серпня 2021 року, 16 серпня 2021 року державним виконавцем здійснено вихід за місцем проведення виконавчих дій, однак побачення з дитиною ОСОБА_3 не відбулися у зв`язку із неявкою стягувача.

27 серпня 2021 року на адресу стягувача направлено лист-попередження про завершення виконавчого провадження у разі неявки за місцем проведення виконавчих дій у зазначений день та місце.

30 серпня 2021 року державним виконавцем здійснено вихід за місцем проведення виконавчих дій, стягувач не з`явився та про причини неявки не повідомив

Враховуючи вищенаведене, керуючись вимогами п. 4 ч. 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» 02 вересня 2021 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.

06 грудня 2021 року на адресу відділу надійшла заява стягувана про відновлення виконавчого провадження без номеру згідно виконавчого листа №607/1114/17 від 09 січня 2019 року, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області.

10 грудня 2021 року на адресу стягувана направлено відповідь про неможливість відновлення виконавчих проваджень згідно виконавчого листа №607/1114/17 від 09 січня 2019 року, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області.

Зазначила, що виконавче провадження за №60524801 завершене, стягувачем пред`явлено виконавчий лист №607/1114/17 від 09 січня 2019 року, виданий Тернопільським міськрайонним судом до примусового виконання повторно.

Виконавче провадження за №63212358 завершено в порядку вимог п. 4 ч. 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Оскільки виконавчі провадження за №60524801 та за №63212358 завершені в порядку вимог п. 4 ч. 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», останні не підлягають відновленню.

Крім цього, скаржник у скарзі просить відновити виконавче провадження, однак не вказує, яке саме виконавче провадження, оскільки на виконанні у відділі перебувало декілька виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчого листа №607/1114/17 від 09 січня 2019 року, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області.

Посилаючись на наведене, просила відмовити у задоволенні скарги.

В судове засідання з розгляду скарги скаржник не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час і місце судового розгляду. Неявка скаржника не перешкоджає суду розглянути скаргу за його відсутності.

Представник ДВС в судове засідання не з`явилася, попередньо подала відзив на скаргу, в якому просила розгляд справи проводити без її участі.

Боржник ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час і місце судового розгляду.

У відповідності до вимог ч. 2 статті 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2018 року визначено спосіб участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши, що батько проводить з сином час за наступним графіком: що понеділка з 10 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв., кожну другу та четверту суботу місця з 10 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв., другу частину щорічних літніх канікул.

На підставі вказаного рішення 09 січня 2019 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області було видано виконавчий лист №607/1114/17.

На виконанні у Тернопільському міському відділі державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перебувало виконавче провадження за №60524801 з примусового виконання вказаного виконавчого листа.

22 червня 2020 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі вимог п. 4 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

29 вересня 2020 року стягувач ОСОБА_1 звернувся до відділу ДВС з проханням прийняти до примусового виконання виконавчий лист №607/1114/17.

05 жовтня 2020 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №63212358 з примусового виконання вказаного виконавчого листа.

Як вбачається з актів державних виконавців від 02 серпня 2021 року, 09 серпня 2021 року та 16 серпня 2021 року, виходом державних виконавців за адресою: вул. Н. Яремчука, 37, м. Тернопіль, 1 під`їзд встановлено, що рішення суду боржником ОСОБА_2 виконується належним чином, оскільки остання забезпечувала побачення стягувача з сином ОСОБА_3 . Стягувач ОСОБА_1 на місце проведення виконавчих дій не з`явився, про причини неявки державних виконавців не повідомив.

Державним виконавцем на адресу ОСОБА_1 направлено рекомендоване повідомлення із листом за №49430 від 27 серпня 2021 року, згідно з яким побачення сина із стягувачем ОСОБА_1 02 серпня 2021 року, 09 серпня 2021 року та 16 серпня 2021 року не відбулися, оскільки останній не з`явився на місце проведення виконавчих дій. ОСОБА_1 повідомлено, що в разі повторної неявки на побачення з сином ОСОБА_1 згідно графіку встановленого судом, виконавчий документ буде повернуто.

Як слідує з акту державного виконавця від 30 серпня 2021 року, виходом державного виконавця за адресою: вул. Н. Яремчука, 37, м. Тернопіль, 1 під`їзд встановлено, що рішення суду боржником ОСОБА_2 виконано у повному обсязі. Стягувач ОСОБА_1 на місце проведення виконавчих дій не з`явився, чим перешкоджає виконанню рішення суду. Про причини неявки державного виконавця не повідомив.

02 вересня 2021 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі вимог п. 4 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

01 листопада 2021 року стягувач ОСОБА_1 звернувся до відділу ДВС із заявою, в якій просив на підставі вимоги ч. 6 статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» поновити виконавче провадження за №60524801 та повторно здійснити заходи, передбачені вказаною статтею.

Державним виконавцем на адресу ОСОБА_1 направлено лист за №76934 від 12 листопада 2021 року, згідно з яким відділ ДВС повідомляє про неможливість відновити виконавче провадження за №60524801, оскільки до примусового виконання у відділ було повторно пред`явлено виконавчий документ та відкрито нове виконавче провадження.

06 грудня 2021 року стягувач ОСОБА_1 звернувся до відділу ДВС із заявою, в якій просив на підставі вимоги ч. 6 статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» поновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №607/1114/17.

Державним виконавцем на адресу ОСОБА_1 направлено лист за №85282 від 10 грудня 2021 року, згідно з яким відділ ДВС повідомляє про неможливість відновити виконавче провадження, оскільки виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №607/1114/17 завершене на підставі п. 4 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з перешкоджанням стягувачем проведенню виконавчих дій. В той час, як вимогами статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено відновлення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа про встановлення графіку побачення з дитиною, у разі винесення постанови про закінчення виконавчого провадження та перешкоджанням у подальшому боржником побаченню стягувача з дитиною.

12 січня 2022 року стягувач ОСОБА_1 звернувся до відділу ДВС із заявою, в якій просив на підставі вимоги ч. 6 статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» поновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №607/1114/17.

Державним виконавцем на адресу ОСОБА_1 направлено лист за №4637 від 19 січня 2022 року, згідно з яким відділ ДВС повідомляє про неможливість відновити виконавче провадження, оскільки виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №607/1114/17 завершене на підставі п. 4 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з перешкоджанням стягувачем проведенню виконавчих дій. В той час, як вимогами статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено відновлення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа про встановлення графіку побачення з дитиною, у разі винесення постанови про закінчення виконавчого провадження та перешкоджанням у подальшому боржником побаченню стягувача з дитиною.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, прийшов до наступних висновків.

Відповідно до вимог статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

В силу вимог частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з вимогами частини першої статті 18 цього Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

В силу вимог частин першої та другої статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішення.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

Згідно з вимогами п. 4 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Відповідно до вимог частин п`ятої та шостої статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.

Вимогами частини першої статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

В силу вимог статті 447 ЦПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК).

Згідно з вимогами статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

В силу вимог частини першої статті 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до норм статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява№ 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Судом встановлено, що виконавчий лист №607/1114/17, виданий Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 09 січня 2019 року був повернутий стягувачу ОСОБА_1 22 червня 2020 року в рамках виконавчого провадження за №60524801 на підставі постанови державного виконавця від 22 червня 2021 року відповідно вимог п. 4 ч. 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». З цих же підстав 02 вересня 2021 року державним виконавцем в рамках виконавчого провадження за №60524801 винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.

Відомості про оскарження та скасування вказаних постанов державного виконавця в матеріалах справи відсутні.

Вимогами частин п`ятої та шостої статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право стягувача звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження з виконання рішення суду про встановлення графіку побачення з дитиною в разі здійснення боржником після виконання вказаного рішення суду дій, що перешкоджають побаченню стягувача з дитиною.

Таким чином, доводи стягувача ОСОБА_1 про протиправність дій державного виконавця щодо відмови у відновленні виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607/1114/17 від 09 січня 2019 року є безпідставними та необгрунтованими, оскільки вказаний виконавчий лист двічі 22 червня 2020 року та 02 вересня 2021 року був повернутий стягувачу постановами державного виконавця на підставі вимог п. 4 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема стягувач перешкоджав проведенню виконавчих дій.

Відомості про оскарження і скасування вказаних постанов державного виконавця в матеріалах справи відсутні.

Крім цього, частиною п`ятої статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Разом з тим, судом не встановлено та скаржником не доведено, що виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607/1114/17 від 09 січня 2019 року були завершені державним виконавцем у зв`язку з виконанням боржником рішення суду та державним виконавцем були складені відповідні акти.

Як вже зазначалось судом, вказаний виконавчий лист двічі повертався стягувачу на підставі вимог п. 4 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема стягувач перешкоджав проведенню виконавчих дій.

Відтак, підстав для відновлення виконавчого провадження на підставі вимог частини шостої статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» судом не встановлено.

Згідно з вимогами частини третьої статті 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд приходить до переконання, що дії держаного виконавця Савчук А.О. вчиненні відповідно до закону, в межах наданих повноважень, судом не встановлено доказів протиправних дій або бездіяльності державного виконавця Савчук А.О., виходячи із доводів скарги, а відтак підстав для задоволення скарги не має.

Слід зазначити, що відповідно до вимог частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.

Таким чином, стягувач ОСОБА_1 не позбавлений можливості повторно пред`явити вказаний виконавчий документ до виконання.

На підставі наведеного, керуючись статтями 260, 261, 352-354, 447-452 ЦПК України суд ,-

ухвалив:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , державний виконавець Відділу державної виконавчої служби у м. Тернополі Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Савчук Анастасія Олександрівна про визнання протиправними дій державного виконавця про відмову у відновленні виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607/1114/17 від 09 січня 2019 року та зобов`язання державного виконавця відновити вказане виконавче провадження - відмовити.

Ухвала набирає законної сили через п`ятнадцять днів з дня складання повного тексту ухвали, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, ухвала набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі через суд першої інстанції, у 15-денний строк з дня складання повного тексту ухвали, апеляційної скарги.

Головуючий суддяВ. М. Позняк