ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року м.Суми

Справа №591/2975/21

Номер провадження 22-ц/816/245/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Чешком Анатолієм Анатолійовичем, на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 листопада 2021 року, у складі судді Северинової А.С., ухваленого у м. Суми, повний текст рішення складено 03 грудня 2021 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верона» про встановлення факту неукладення кредитного договору,

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Чешко А.А. , звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в жовтні 2018 року позивач дізнався, що в нього існують боргові зобов`язання перед ТОВ «ФК «Верона» за кредитним договором № 326566 від 11 жовтня 2018 року, відповідно до якого станом на 15 квітня 2021 року за ним утворився борг в сумі 70158 грн, з яких сума кредиту складає 3000 грн. Позивач вищезазначений кредитний договір не укладав та не підписував, жодних заявок для отримання кредиту не подавав, не надавав згоду на його отримання.

Зазначає, що 10 жовтня 2018 року невідомі особи заволоділи його особистим номером та отримали доступ до електронної скриньки, облікових записів в соціальних мережах та месенджерах, а також мали доступ до цифрових копій його паспорту та ідентифікаційного коду. На даний час здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні.

Посилаючись на вказані обставини позивач просив встановити факт не укладення кредитного договору №356566 від 11 жовтня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верона» та ОСОБА_1 про надання кредиту в сумі 3000 грн.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представником ОСОБА_1 - адвокатом Чешко А.А. подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, та його прийняття з порушенням норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що на даний час порушуються права та інтереси позивача, так як розміщена на сайті Українське бюро кредитних історій інформація про наявність в нього неіснуючого кредиту, шкодить його діловій репутації.

На переконання представника позивача, належним способом захисту прав та інтересів позивача є саме встановлення судом кредитного договору неукладеним, оскільки при запропонованому судом способі захисту, права позивача залишатимуться порушеними, і можуть бути поновленими лише в майбутньому, в разі звернення до нього відповідача про стягнення заборгованості.

Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк подано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом подання позову про встановлення факту не укладення кредитного договору, не відповідає способам захисту прав, встановлених чинним законодавством, оскільки сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 11 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «ФК «Верона» із заявкою-приєднанням № 326566 до Примірного договору про надання коштів у позику, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит у сумі 3000 грн на строк з 11 жовтня 2018 року по 08 листопада 2018 року, зі сплатою процентів за користування кредитом із фіксованою процентною ставкою в розмірі 1,90 %, що на рік становить 693,5 % (а.с. 52).

Відповідно до інформаційної довідки ТОВ «Платежі онлайн» від 31 травня 2021 року за № 784/05 через платіжний сервіс «Platon» 11 жовтня 2018 року була проведена успішна транзакція типу «видача» кредиту у сумі 3000 грн на номер картки НОМЕР_1 АТ «Райффайзен Банк Аваль» (а.с. 53).

Як повідомило АТ «Райффайзен Банк» у листі від 26 липня 2021 року № 81-15-9/7737-БТ, власником картки НОМЕР_1 є ОСОБА_3 (а.с. 81).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 59 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині 1 статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж 2 цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) дійшла висновку про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Виходячи з викладеного, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що вимога про визнання факту не укладення кредитного договору не є способом захисту прав і законних інтересів (не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), який передбачений положеннями ЦК України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України, а відтак вимога позивача у цій справі про визнання договору неукладеним не відповідає способам захисту прав, встановленим чинним законодавством.

Доводи апеляційної скарги про те, що для позивача як для позичальника за неукладеним кредитним договором достатньою мірою захисту буде встановлення судом факту його не укладення, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні представником позивача норм матеріального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційнийсуд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Чешком Анатолієм Анатолійовичем, залишити без задоволення, рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

Т. А. Левченко