Номер провадження: 22-ц/813/6709/22
Головуючий у першій інстанції Кремер І. О.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2021 року у складі судді Кремер І.О.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та з урахуванням уточненої позовної заяви просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 4 000 грн. щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову до досягнення дитиною 18-ти річного віку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони з 15.09.2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який 20.08.2009 року Другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було розірвано. Позивач змінила прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 ». Від даного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час проживає з позивачем та перебуває на її повному утриманні. Сторони не досягли жодних домовленостей щодо того, в який спосіб відповідач буде виконувати свій матеріальний обов`язок перед дитиною, та відповідно який розмір аліментів сплачуватиме на її утримання.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 04 серпня 2021 року до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17.02.2022 року поновлено строк для звернення відповідача з заявою про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2021 року; заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з заочним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову про стягнення з відповідача аліментів, суд неповно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення справи, а саме: судом не надано оцінку тому, що відповідачу встановлений діагноз ОСОБА_6 ; він є інвалідом 1А-ї групи довічно та потребує стороннього догляду; постійно знаходиться в ліжку та не може самостійно пересуватися; не має можливості працювати; отримує пенсію у розмірі 2200 грн.; його витрати на ліки складають 2500 грн.; знаходиться на утриманні своєї дружини, яка має неповнолітню дитину.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначила, що представник відповідача не має повноважень на представництво інтересів ОСОБА_2 ; відповідачем не доведено, що він не був обізнаний про розгляд справи судом першої інстанції; відповідач приховує факт того, що він неофіційно займається підприємницькою діяльністю з торгівлі автозапчастинами, хоч довести це не є можливим; відсутні будь-які обставини, які можуть вплинути на зменшення визначеної судом суми у розмірі 2000 грн.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи 05 жовтня 2021 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси було відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у спрощеному позовному провадженні з повідомленням та за участю сторін на 16 листопада 2021 року. Копія ухвали суду, позовна заява та додатки до неї направлені судом на адресу відповідача.

В матеріалах справи наявний конверт, що повернувся на адресу суду без вручення відповідачеві з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 39).

За приписами частин 1-5 статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.

Пунктом 99-1 Правил надання послуг поштового зв`язку передбачено, що рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка". Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка", працівник поштового зв`язку робить позначку "адресат відсутній за вказаною адресою", яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Отже, виходячи з таких правил, скасування рішення суду першої інстанції з підстав неналежного сповіщення відповідача про час та місце розгляду справи не є можливим, оскільки формально процедуру направлення судової повістки дотримано, що відповідає п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України.

Разом із тим, поза увагою суду не може залишитися те, що при перегляді заочного рішення суд першої інстанції допустив надмірний формалізм, який має наслідком порушення права ОСОБА_2 доступу до суду.

16 листопада 2021 року Суворовським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

У заяві про перегляд заочного рішення відповідач наголошував, що він не був належно повідомлений про час і місце судового розгляду, внаслідок чого не зміг реалізувати право на захист своїх інтересів, що в матеріалах справи відсутні достатні докази для задоволення позовних вимог позивача.

Суд першої інстанції в ухвалі від 17.02.2022 вважав, що відповідач не надав переконливих доказів про поважність причин його неявки в судове засідання та також доказів на спростування висновків суду, тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної заяви.

Відповідачем додано копію медичної документації з якої вбачається, що ОСОБА_2 встановлено діагноз Паркінсона, згідно довідки МСЕК від 23.12.2011 йому встановлено першу групу інвалідності та відповідно до висновку хворий потребує стороннього догляду.

Отже, при розгляді заяви суд не надав оцінки тому, що про існування провадження відповідач обізнаний не був, оскільки процесуальні документи йому не вручені; перешкодою для отримання кореспонденції були об`єктивні причини, що видно з доданих відповідачем медичних виписок про відсутність фізичної можливості отримати повістки; також суд не надав оцінки долученим доказам про матеріальний стан та стан здоров`я відповідача. При цьому ознаки недобросовісної поведінки відповідача відсутні і з огляду на вирішення справи судом в одному судовому засіданні. Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Заочним рішенням суду у цій справі порушені принципи рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права. Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі "Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів" ("Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands") від 27 жовтня 1993 року, заява N 14448/88, § 33). Відмовивши у перегляді заочного рішення, суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд, тому наявні підстави для прийняття доказів на стадії апеляційного перегляду, що узгоджується з правилами ч.3ст.367 ЦПК України. Встановлено судом, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який 20.08.2009 Другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було розірвано. 28.07.2018 позивач змінила прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 », що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Свідоцтва про зміну імені Серії НОМЕР_1 від 28.07.2018 року. Від даного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом встановлено, що дитина ОСОБА_3 проживає з матір`ю ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні, що не заперечується сторонами.

Добровільної угоди щодо утримання дитини між сторонами не досягнуто.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не зазначено інформації та не додано жодного доказу про місце роботи відповідача та розмір його доходу, про наявність у нього інших осіб на утримання та інші обставини, які давали б суду впевненість про платоспроможність відповідача аліментів у розмірі 4000 грн., а тому суд стягнув з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 2000 грн.

З таким висновком суду апеляційний суд погодитися повністю не може, виходячи з наступного.

Приписами ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).

Згідно зі ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів").

Врахувавши наведені положення закону та вимоги позовної заяви про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про обов`язок відповідача утримувати свою малолітню дитину.

Разом з тим, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд необґрунтовано дійшов висновку про їх стягнення в розмірі 2 000 грн щомісячно.

Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" установлено у 2021 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачу встановлено діагноз ОСОБА_6 , він є інвалідом першої групи, потребує стороннього догляду, а також постійно несе витрати на лікування.

Також апеляційним судом встановлено, що 26.10.2012 ОСОБА_2 видано пенсійне посвідчення з якого слідує, що відповідач є пенсіонером по інвалідності 1 групи довічно.

Згідно виписки по рахунку відповідача, останньому здійснюються нарахування пенсії, яка з лютого 2021 року по червень 2021 року становила 1769 грн. на місяць, у липні 2021 року 1854 грн., у серпні 2021 року нараховано 2546 грн.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 188 СК України передбачено звільнення батьків від обов`язку утримувати дитину та вказано, що батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби.

Батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.

З огляду на вище вказані норми закону, апеляційний суд вважає, що за встановлених обставин, розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на утримання дитини слід встановити у розмірі 1300 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При визначенні розміру аліментів апеляційний суд враховує права дитини на достатній життєвий рівень, факт перебування дитини на утриманні позивача, вік дитини, стан здоров`я дитини, розмір доходу та матеріальне становище відповідача, який є інвалідом 1 групи, не працює, отримує пенсію, вартість життя та необхідність здійснення витрат як для забезпечення соціально-побутових потреб розвитку, здоров`я дитини, а так і необхідність здійснення витрат для забезпечення соціально-побутових потреб і самого відповідача.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру стягнутих судом аліментів з 2 000 грн до 1300 грн щомісячно і цей розмір не буде надмірним, таким, якого не в змозі буде сплачувати відповідач або таким, що порушуватиме права чи інтереси сторін або їх спільної дитини, із врахуванням обставин встановлених судом.

Твердження позивача про відсутність у представника ОСОБА_2 адвоката Шепеля В.С. повноважень на підписання апеляційної скарги спростовується наявним в матеріалах справи ордером про надання правничої допомоги від 02.02.2022 та дорученням від №130 від 01.02.2022.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи неповне з`ясування судом обставин справи та невідповідність висновків, викладених в рішенні, обставинам справи, рішення підлягає зміні в частині розміру аліментів.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2021 року змінити в частині визначення розміру аліментів.

Позов ОСОБА_1 про стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1300 грн. щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 серпня 2021 року та до досягнення дитиною повноліття.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: