Суддя Шевченко С. В.
Справа № 644/9705/21
Провадження № 2/644/1206/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року Орджонікідзевський районний суд м.Харкова у складі: головуючого судді Шевченка С.В., за участю секретаря судового засідання Коломієць О.В., розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Завод «Електроважмаш», правонаступника Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку,

в с т а н о в и в :

20.10.2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом.

В обґрунтування вимог позивач вказала, що з 14.02.2018 року вона працювала на Державному підприємстві «Завод «Електроважмаш». 29.10.2020 року вона була звільнена з підприємства на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням, оскільки за час роботи відповідач нерегулярно проводив виплати заробітної плати. Після звільнення відповідач не здійснив з нею остаточний розрахунок по заробітній платі за вересень та жовтень 2020 року. Розрахунок з нею був проведений підприємством в грудні 2020 року. Оскільки заборгованість по заробітній платі їй своєчасно не була виплачена, позивач просить стягнути з підприємства середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 11691 грн.50 коп.

22.10.2021 року судом постановлена ухвала, якою позов ОСОБА_1 залишений без руху та позивачеві наданий строк для усунення недоліків. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 04.11.2021 року, після усунення позивачем недоліків позову, відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадженні з викликом сторін.

Позивач та представник позивача про дату і час розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача в поданій через канцелярію суду заяві просив проводити розгляд справи у відсутність позивача та без його участі, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідань повідомлявся належним чином.

Представник Акціонерного товариства «Завод «Електроважмаш», який є правонаступником ДП «Завод «Електроважмаш», про що надав відповідні документи, через канцелярію суду надав відзив підприємства на позовну заяву, з тексту якого вбачається, що 31.03.2021 року розпорядженням Кабінету Міністрів України №248-р погоджено пропозицію Фонду державного майна щодо перетворення Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» (код згідно з ) в акціонерне товариство у процесі приватизації. 08.04.2021 року Фондом державного майна України видано наказ №586 «Про перетворення державного підприємства «Завод «Електроважмаш» в Приватне акціонерне товариство. Тобто, 26.08.2021 року ДП «Завод «Електроважмаш» було перетворено в Акціонерне товариство «Завод «Електроважмаш», згідно інформації, яка міститься у виписці з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 28.08.2021 р. Отже, AT «Завод «Електроважмаш» () є правонаступником ДП «Завод «Електроважмаш» (). Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду. Вказав, що вказаний строк починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Остаточний розрахунок з ОСОБА_1 проведено 17.12.2020 року, а тримісячний строк з цієї дати закінчився 17.03.2021 року. Позивач звернулася до Орджонікідзевського районного суду м.Харкова з позовною заявою до ДП «Завод «Електроважмаш» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку 20.10.2021 р., пропустивши тримісячний строк, встановлений статтею 233 КЗпП України, для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, при цьому в позовній заяві відсутнє клопотання про поновлення строку звернення до суду.

Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з ДП «Завод «Електроважмаш» протягом періоду з 14.02.2018 року по 29.10.2020 року.

29.10.2020 року ОСОБА_1 була звільнена за власним бажанням відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, що підтверджується записом з трудової книжки.

Вказані обставини сторонами не оспорюються.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересіів.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в частині другій статті 16 ЦК України.

Статтями 46,47 ЦПК України передбачено, що вони можуть мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони (цивільна процесуальна правоздатність) та здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність).

У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив (ст.55 ЦПК України).

31.03.2021 року розпорядженням Кабінету Міністрів України №248-р погоджено пропозицію Фонду державного майна щодо перетворення державного підприємства «Завод «Електроважмаш» (код згідно з ) в акціонерне товариство у процесі приватизації. 08.04.2021 року Фондом державного майна України видано наказ №586 «Про перетворення державного підприємства «Завод «Електроважмаш» в Приватне акціонерне товариство. Таким чином, 26.08.2021 року ДП «Завод «Електроважмаш» було перетворено в Акціонерне товариство «Завод «Електроважмаш», згідно інформації, яка міститься у виписці з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 28.08.2021 р. Отже, AT «Завод «Електроважмаш» () є правонаступником ДП «Завод «Електроважмаш» ().

Відтак Акціонерне товариства «Завод «Електроважмаш», яке є правонаступником Державного підприємства «Завод «Електроважмаш», є належним відповідачем у справі про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в цей день не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.25 постанови від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення розрахунку незалежно від тривалості його затримки.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що встановлені статтями 228,233 КЗпПстроки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторони.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строком, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 9 січня 2020 року у справі № 757/60544/16-ц).

Згідно з ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має правозвернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як зазначено вище, відшкодування, передбаченестаттею 117 КЗпП України, хоч і розраховується, виходячи із середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Зважаючи на правову природу відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, і яке не є заробітною платою, строк звернення до суду за вирішенням вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст.117 КЗпП України обмежується тримісячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Як встановлено, судом на час звільнення перед позивачем у підприємства існувала заборгованість по заробітній платі, яка 17.12.2020 року була виплачена позивачеві підприємством в розмірі 42779 грн.53 коп.

Вказана обставина сторонами не оспорюється.

Суд, зазначає, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові №910/4518/16 від 30.01.2019 року, за змістом норм статей 94,116,117 КЗпП та статей 1,2 ЗУ «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Крім того, суд звертає увагу, що позивач за змістом позовних вимог не просить стягнути заборгованість по заробітній платі, більш того сторони вказують, що заборгованість по заробітній платі була виплачена, разом з тим, з тексту позовної заяви вбачається, що предметом вказаного позову є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Дані поняття відносяться до тлумачення окремих норм КЗпП України та підпадає під дію окремих його норм, зокрема ст.ст.116,117. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною компенсаційною виплатою у розумінні ст.2 ЗУ «Про оплату праці», відповідно посилання позивач на застосування до позовних вимог положень ч.1ст.233 КЗпП України, є помилковим.

Позивач, звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, питання поновлення пропущеного строку не порушувала, на будь-які обставини, що перешкоджали їй звернутися до суду у встановлений законом строк, не посилалася.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законівпро працюУкраїни та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Суд зауважує, що відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначенастаттею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У статті 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позивачем пропущений встановлений законом тримісячний строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки, як зазначає сам позивач, стягнуті з відповідача кошти були їй перераховані 17.12.2020 року, що підтверджується випискою за смарт-рахунком, а до суду з позовом про захист своїх прав вона звернулася лише 20.10.2021 року, будь-яких поважних причин пропуску встановленого строку позивач не вказала, більш того, в ОСОБА_1 посилалася на ч.2 ст.233 КЗпП, та вказала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відтак, приймаючи до уваги, що встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, ці строки не перериваються і не зупиняються і в данному випадку позивачем строки пропущені без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Частинами 1,2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, суд вважає необхідним судові витрати віднести за рахунок позивача.

Керуючись 233 КЗпП, ст.ст. 141, 161, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Відмовити у позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Завод «Електроважмаш», правонаступника Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Судові витрати віднести за рахунок ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до Харківського апеляційного суду або через Орджонікідзевський районний суд м. Харкова.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Судове рішення складене 07.02.2022 року.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Завод «Електроважмаш», , місцезнаходження: простпект Московський, 299, м.Харків, 61089.

Суддя С.В.Шевченко