08.02.2022 року КОЗЕЛЬЩИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 533/893/21
Провадження № 2/533/14/22
Рішення

іменем України

03 лютого 2022 року селище Козельщина

Козельщинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючої судді - Козир В.П.,

за участю:

секретаря судового засідання - Кругловецького Ю.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Радченко В.О.

представника відповідача - адвоката Більди В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, стягнення аліментів за минулий час та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

1. Стислий виклад заяв сторін про суті спору

1.1. 06 жовтня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Козельщинського районного суду Полтавської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, стягнення аліментів за минулий час та відшкодування моральної шкоди, у якій просила:

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти за минулий час на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 84 000 грн за період з 14.06.2019 по вересень 2021 року включно;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь 50 000 грн на відшкодування заподіяної їй моральної шкоди;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь як законного представника малолітнього ОСОБА_3 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої синові - ОСОБА_3 .

1.2. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка зазначала, що з грудня 2016 року по січень 2019 року мала близькі стосунки з відповідачем. Сторони мають спільну дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням суду відповідача визнано батьком ОСОБА_5 та внесено зміни до актового запису про народження останнього.

З січня 2019 року спільні стосунки між сторонами припинилися, та припинилося надання фінансової допомоги на утримання спільної дитини з боку відповідача.

За ствердженням позивачки син проживає разом з нею та перебуває на повному її утриманні, однак вона самостійно не має можливості повністю забезпечити фізичний, духовний розвиток дитини, розвиток творчих та пізнавальних здібностей, уподобань дитини. Оскільки відповідач-батько дитини добровільно брати участь у матеріальних затратах на виховання та розвиток своєї дитини відмовляється, то позивачка бажає стягувати аліменти з відповідача.

При визначенні розміру аліментів просила суд врахувати, що відповідач 28.03.2019 набув право власності на транспортний засіб Honda CR-V, що свідчить, на думку позивачки, про наявність можливості у відповідача утримувати дитину.

Просила суд стягнути аліменти за минулий час у твердій грошовій сумі 84 000,00 грн за період з 14.06.2019 по вересень 2021 з розрахунку 3 000,00 грн за кожен місяць ухилення, зважаючи на факт ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків та вжиття нею заходів щодо одержання аліментів, що полягали у неодноразових телефонних дзвінках до відповідача, направленні СМС-повідомлень, дописах у соціальних мережах та повідомленнях на електронну пошту, візиті до матері відповідача, подання позовної заяви до суду про визнання батьківства 14.06.2019, направлення листів за адресою фактичного місця проживання відповідача та за зареєстрованим місцем проживання відповідача, за місцем роботи відповідача. Доходи відповідача свідчать про наявність у відповідача фінансової можливості утримувати власну дитину та сплачувати аліменти у заявленому позивачкою розмірі.

В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди позивачка посилалася на завдання їй та дитині моральної шкоди протиправною поведінкою відповідача, що полягала у нездійсненні відповідачем виховання сина, відсутність зацікавленості відповідача життям сина, відсутність участі у матеріальному забезпеченні дитини, внаслідок чого позивачка змушена увесь час самостійно доглядати дитину, піклуватися про неї, що позбавляло її можливості працювати та утримувати дитину. Вказані позивачкою обставини вплинули на моральний та душевний спокій позивачки, призвели до тривалих душевних хвилювань, викликаних порушенням прав дитини, негативно вплинуло на повсякденний спосіб життя. Крім того, до душевних страждань позивачки призвела необхідність неодноразово відвідувати судові засідання та експертні установи з метою доведення батьківства відповідача. Відсутність уваги та турботи зі сторони батька, нехтування життєвими потребами малолітнього сина призводить до моральних страждань дитини, порушення невід`ємних прав дитини.

При нормативному обґрунтуванні позову посилалася на ч. 2 ст. 150, ст. 180, ч. 3 ст. 181, ч. 1 ст. 182, ч. 1 ст. 191, ч. 2 ст. 191 Сімейного кодексу України, ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України.

1.3. Відповідач визнав позов частково. Подав відзив на позову заяву, у якому просив задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з нього на користь позивачки аліменти на утримання сина у розмірі 1/6 частина з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дати звернення до суду з позовною заявою 01.10.2021. В іншій частині позовних вимог просив відмовити.

В обґрунтування своїх заперечень посилався на той факт, що у відповідача є ще одна дитина, на яку він сплачує аліменти відповідно до судового наказу Автозаводського районного суду м. Кременчука від 31.05.2021 у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходу); він не працевлаштований, змушений був звільнитися із займаної посади у зв`язку з захворюванням, є особою з інвалідністю другої групи з відсотком втрати працездатності 70 %; не має тих доходів, що зазначені позивачкою; отримує тільки пенсію по інвалідності та добровільно пропонував позивачці сплачувати аліменти у розмірі 1/6 частини від доходу, але остання відмовилася. Зазначав, що народжені у різних шлюбах діти від різних матерів мають абсолютно рівні права на матеріальну допомогу. Оскільки сума аліментів, покладена на двох дітей (33% від доходу) буде ділитися між ними порівну, то стягненню на одну дитину підлягає 16,5 %, що дорівнює 1/6 частці.

Зазначав, що наявність спору між позивачкою та відповідачем про встановлення батьківства не є доказом ухилення відповідача від сплати аліментів, оскільки у відповідача були об`єктивні сумніви у біологічному батьківстві дитини. Період часу з 14.06.2019 по 13.04.2021, коли тривав судовий процес про встановлення факту батьківства, неможливо вважати підставою ухилення від сплати аліментів, так як сторони скористалися наданим їм правом встановити такий факт офіційно. Відповідач стверджував, що не ухилявся від сплати аліментів. Жодних листів не отримував, навпаки пропонував позивачці сплачувати аліменти у розмірі 1/6 частини відповідно до чинного законодавства, але позивачка відмовилася, бажаючи отримати додатковий прибуток у виді відшкодування моральної шкоди через суд. Наявність транспортного засобу, який допомогли придбати батьки, не є підтвердженням ухилення від сплати аліментів або можливості їх сплати. Крім того, до цього часу відповідач мав інший ТЗ, а тому його майновий стан не збільшився, а тільки змінився. Оскільки матеріали справи не містять доказів вжиття позивачкою до подачі позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та позивачка не надала доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в сенсі ч. 2 ст. 191 СК України, вважав її позовні вимоги в частині стягнення аліментів за минулий період безпідставними.

Також відповідач уважав, що позивачкою не доведено жодними належними та допустимими доказами як заподіяння їй моральної шкоди та протиправність дій відповідача, так і наявність причинного зв`язку між шкодою, заподіяною позивачці, та протиправними діяннями відповідача, а також вини відповідача в її заподіянні.

При нормативному обґрунтуванні своїх заперечень на висунуті позовні вимоги посилався на ст. 182, ч. 5 ст. 183, ч. 2 ст. 191 СК України, п. 9 ч. 2 ст. 16, ч. 1, ч. 2 ст. 23, ч. 1 ст. 1167 ЦК України.

2. Пояснення учасників справи

2.1. Позивачка та її представниця у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити. Надали пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Крім того, пояснювали, що відповідач з дитиною не спілкується, ухиляється від обов`язку брати участь в утриманні дитини. Як наслідок позивачка змушена була вийти на роботу раніше до закінчення відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Наголошували на тому, що сплата аліментів - це обов`язок батьків, а не їх право, й відповідач зобов`язаний був добровільно сплачувати аліменти, та мав таку можливість шляхом подання відповідної заяви за місцем роботи про здійснення добровільних відрахувань на користь малолітньої дитини. Просили суд застосувати принцип рівності дітей, а також не брати до уваги докази, надані відповідачем, які не завірені належним чином, та, відповідно, не є доказами у розумінні ЦПК.

2.2. Відповідач у судове засідання не з`явився, представництво його інтересів здійснював адвокат. Представник відповідача позовні вимоги заперечував, просив суд частково відмовити у їх задоволенні, повідомив, що відповідач може погодитися на мирову угоду з позивачем на умовах, що визнані відповідачем у відзиві. У судовому засіданні пояснив, що відповідач наразі не працює, є особою з інвалідністю другої групи, має на утриманні іншу дитину, а тому фінансово не має можливості сплачувати аліменти на утримання спільної з позивачкою дитиною у розмірі 1/4 частки від загального доходу. Вважав, що усі докази, на які посилається позивачка, як то: певні перерахування відповідачем коштів, проведення експертизи, візит позивачки до батьків відповідача, направлення нею листів з вимогою сплатити аліменти, які відповідач жодного разу не отримував, - не мають жодного відношення до даного спору та не стосуються аліментів.

3. Рух справи у суді

Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 03 листопада 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання на 02 грудня 2021 року.

22 листопада 2021 року від відповідача ОСОБА_2 на адресу Козельщинського районного суду Полтавської області надійшов відзив на позовну заяву.

02 грудня 2021 року ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 про виклик свідків, задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Більди Валентина Валентиновича про перенесення розгляду справи та відкладено судове засідання на 29 грудня 2021 року.

Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 -адвоката Більди Валентина Валентиновича про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використання власних технічних засобів за допомогою програми EasyCon.

Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 29 грудня 2021 року частково задоволено клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору. Відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

29 грудня 2021 року у судовому засіданні оголошено перерву до 03 лютого 2022 року.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судом

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 народила сина - ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , яке видане Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 06 лютого 2018 року, відповідно до якого батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначено ОСОБА_6 (а.с. 10).

14 вересня 2020 року рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також цим рішення вирішено внести зміни до актового запису № 227 про народження ОСОБА_5 , що був вчинений 06.02.2018 Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, зазначивши в графі «батько» - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , змінити по батькові дитини з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 », інші відомості залишити без змін (а.с. 14-15).

13 квітня 2021 року постановою Полтавського апеляційного суду рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 14 вересня 2020 року залишено без змін (а.с. 16-20).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 19 серпня 2021 року, батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_2 (а.с. 11).

Згідно довідки виконавчого комітету Новогалещинської селищної ради від 19.08.2021 № 196 про склад сім`ї або зареєстрованих в житловому приміщенні/будинку осіб ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та до складу її сім`ї (зареєстрованих) входять: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 21).

Згідно довідки про доходи, виданої 25.05.2021 управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Полтавській області, ОСОБА_2 отримав загальну суму доходу за період з 01 травня 2019 року по 30 квітня 2021 року у розмірі 413 990,49 грн (а.с. 22).

Відповідно до повідомлення територіального сервісного центру № 5342 РСЦ ГСЦ МВС в Полтавській області від 25 травня 2021 року за ОСОБА_2 з 28.03.2019 по 25.05.2021 числився зареєстрований автомобіль HONDA CR-V, 2008 року випуску, який був зареєстрований на підставі договору купівлі-продажу № 5348/2019/1382539 від 28.03.2019 (а.с. 23).

Згідно виписки Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» від 14.06.2019 № DTGF87L4KMDQH8GL (а.с. 12-13) по находженням по картці ОСОБА_1 НОМЕР_3 і додатковим рахункам договору за період 01.01.2018 - 31.01.2019 були проведенні операції, серед яких у тому числі:

- 31.08.2018 переказ з карти ПриватБанку через додаток Приват24, відправник ОСОБА_2 , сума у валюті операції 2 000,00 грн;

- 16.05.2018 поповнення з карти або рахунку в терміналі самообслуговування, платник ОСОБА_2 , сума у валюті операції 1 005,03 грн.

Відповідно до довідки Кременчуцького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 29.09.2021 № 2869/115/107/01/19-2021, старший лейтенант поліції ОСОБА_1 дійсно проходить службу в Національній поліції України на посаді інспектора сектору моніторингу Кременчуцького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області. В органах внутрішніх справ з 31.07.2006 по 06.11.2015, в Національній поліції України з 07.11.2015 по теперішній час. З 25 квітня 2018 року по 02 грудня 2019 року та з 29 травня 2020 року по 16 січня 2021 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею три річного віку (а.с. 28).

Згідно довідки Кременчуцького закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 57 Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 30.09.2021 № 02-14/138 дитина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно відвідує Кременчуцький заклад дошкільної освіти (ясла-садок) № 57 Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області з 2019 року. Зі слів вихователів батько ОСОБА_2 до дитсадка не приходив, сина до групи не приводив і з групи не забирав, вихованням і навчанням дитини не цікавився (а.с. 44).

Позивачка ОСОБА_1 неодноразово (22.04.2021, 12.05.2021, 31.05.2021) зверталася до відповідача ОСОБА_2 з листами з проханням надавати їй допомогу на утримання дитини у розмірі 3 000 грн на місяць, які направляла поштою, що підтверджується копіями конвертів, копіями фіскальних чеків про оплату послуг поштового зв`язку та копіями описів вкладення(а.с. 29-43).

Доказів отримання відповідачем вищезазначених листів матеріали справи не містять. З довідок про причини повернення поштових відправлень вбачається, що листи поверталися із відмітками про причини повернення: «за закінченням терміну зберігання», «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 30, 33, 35, 38, 40, 42).

Свідок ОСОБА_9 , яка є матір`ю позивачки, у судовому засіданні пояснила, що їй відомо, що її донька неодноразово телефонувала відповідачеві та просила про допомогу. Спочатку він допомагав, а потім у 2019 році відмовив у подальшій допомозі. Приблизно у 2019 році свідок сама телефонувала відповідачеві та просила про матеріальну допомогу доньці, на що він відмовив. Пояснила, що особисто чула зміст розмови доньки з відповідачем десь у 2019 році взимку.

Свідок ОСОБА_10 , який є братом позивачки, у судовому засіданні пояснив, що у листопаді 2018 року він бачив сестру з відповідачем. У серпні 2019 року вона попросила повезти дитину до рідні відповідача. Коли вони приїхали туди, то приїхав брат відповідача та не пустив їх до матері відповідача (бабусі дитини). Приїжджали, щоб показати дитину та попросити про допомогу. Свідкові відомо зі слів позивачки, що вона телефонувала відповідачеві та просила його про допомогу.

5. Норми права, які застосував суд

Відповідно до частини другої та третьої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до чч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 2-3 ст. 150, ст. 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями ч. 1-3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У відповідності до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (частина друга статті 182 СК України).

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України).

За статтею 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Максимальний розмір відрахувань із заробітної плати (доходу) боржника при стягненні аліментів у відповідності до ст. 128 КЗпП України, ч. 1-3 ст. 26 Закону України «Про оплату праці» та ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» не повинен перевищувати 70 %. З пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру на утримання членів сім`ї (аліменти) (ч. 2 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

За змістом частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Аналіз статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення Цивільного кодексу України можуть субсидіарно застосовуватися для регулювання сімейних відносин.

Згідно пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, визначених Конституцією та законами України.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Відповідно до частини шостої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22 Конституції України).

Згідно пункту 6 частини другої статті 18 СК України способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором.

Разом із тим, положення пункту 6 частини другої статті 18 СК України не можуть вважатися такими, що виключають можливість відшкодування, на підставі загальних норм ЦК України, моральної шкоди, у випадку її спричинення у сімейних відносинах.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша); жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина друга); суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя).

6. Висновки суду та мотиви ухваленого рішення

Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши зібрані у справі докази, оцінюючи докази, зібрані у справі кожен окремо, їх достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення заявлених вимог з наведених нижче підстав.

Щодо стягнення з відповідача як з батька дитини аліментів на утримання дитини, починаючи з дати пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття

Позивачка просила стягнути з відповідача на утримання дитини аліменти у розмірі ј частини з усіх видів доходів щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення з позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідач погоджувався сплачувати аліменти, починаючи з дати звернення позивачкою до суду з позовною заявою, у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Отже, позивачка та відповідач не досягли згоди щодо розміру частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, у якому мають стягуватися з відповідача аліменти на утримання їх спільної дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішуючи це питання, суд керується таким.

Відповідач має двох малолітніх дітей (2010 та 2018 років народження), відносно яких він має обов`язок з їх утримання.

Судовим наказом від 31.05.2021 з відповідача стягуються на утримання малолітньої дитини - сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , аліменти у розмірі ј частини зі всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 26.04.2021 до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку як мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.

Керуючись принципом рівності дітей, із застосуванням якого погоджувалися усі учасники справи, суд уважає за можливе стягнути з відповідача на утримання спільної з позивачкою дитини аліменти у розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача. Такий розмір аліментів, на переконання суду, буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, не буде суперечити засадам законності, справедливості та рівності дітей, народжених у шлюбі та поза шлюбними відносинами.

При цьому, суд, керуючись п. 2, 3, 3-1 ч. 1, ч. 2 ст. 182 СК України, враховує, що відповідач має групу інвалідності та частково втратив працездатність, має на утриманні іншу дитину, у той же час відсутні докази того, що у відповідача немає можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, відповідач має певний дохід та рухоме майно (транспортний засіб). Незважаючи на те, що розмір доходу відповідача станом на дату розгляду справи судом достеменно не встановлено, це не є перешкодою для стягнення з відповідача аліментів, розмір яких визначається судом у частці від отримуваного доходу, мінімальний же гарантований розмір аліментів у будь-якому разі не може бути меншим за 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Посилання представника відповідача на ч. 5 ст. 183 СК України та доводи про те, що розмір аліментів на двох дітей не повинен перевищувати однієї третини від доходу платника аліментів (33 % від доходу), а розмір аліментів на одну дитину, відповідно, має складати 16,5 %, що дорівнює 1/6 частини доходу, суд відхиляє як безпідставні, оскільки ч. 5 ст. 183 СК як і п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України стосується розміру аліментів, що визначаються тільки у наказному провадженні, яке має свої особливості порівняно з позовним провадженням. Спірні відносини частина 5 ст. 183 СК України не врегульовує, а норми СК України та ЦПК України не визначають одну третину від доходу як максимальний розмір аліментів, що підлягає стягнення з платника аліментів на утримання двох дітей у позовному провадженні.

Визначаючи розмір аліментів у даній справі, суд також ураховує, що максимальний розмір відрахувань із заробітної плати (доходу) боржника при стягненні аліментів у відповідності до ст. 128 КЗпП України, ч. 1-3 ст. 26 Закону України «Про оплату праці» та ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» не повинен перевищувати 70 %, а з пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків.

У разі стягнення з відповідача аліментів у даній справі у розмірі ј частки від його доходів (заробітку, пенсії тощо) з урахуванням аліментів, що вже стягуються з відповідача на утримання іншої дитини у такому ж розмірі, на утримання двох дітей з доходів відповідача не буде утримуватися більше, ніж 50 % (1/2) усіх видів його заробітку (доходу), а максимальний розмір таких відрахувань (1/4 + ј = Ѕ) із доходу відповідача не буде перевищувати максимальний розмір встановлений законом (50 %).

Ухвалюючи рішення, суд також ураховує те, що обидва батьки мають нести рівний обов`язок щодо утримання дитини; визначений позивачкою розмір аліментів не є занадто обтяжливим для відповідача, так як він добровільно погоджується сплачувати аліменти у розмірі щонайменше 1/6 частки сукупного доходу та заробітку, та, відповідно, має таку матеріальну можливість.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, принципів справедливості та пропорційності, суд уважає, що позовні вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки сукупного доходу та заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, - підлягають до задоволення.

Оскільки з позовом позивачка звернулася до суду 06.10.2021, аліменти підлягають стягненню на її користь, починаючи саме з цієї дати, й до досягнення дитиною повноліття.

Також відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць з відповідача на користь позивача підлягає до негайного виконання.

Щодо стягнення аліментів за минулий час

Позивачка просила стягнути з відповідача на її користь на утримання дитини аліменти за минулий час за період з 14.06.2019 по вересень 2021 року по 3000,00 грн за кожен місяць, посилаючись на факти ухилення відповідача від сплати аліментів. На доведення фактів ухилення посилалася на спроби домовитися з відповідачем, у тому числі шляхом направлення листів та смс-повідомлень, покази свідків, а також необхідністю доведення факту батьківства відповідача у судовому порядку.

Відповідач, заперечуючи позов у цій частині вимог, стверджував, що недоцільно обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів…) з особистих мотивів. Крім того, зазначав, що наявність спору між позивачем та відповідачем про батьківство дитини не є доказом його ухилення від сплати аліментів, оскільки у відповідача були об`єктивні сумніви у біологічному батьківстві, а на пропозиції відповідача добровільно сплачувати аліменти у розмірі 1/6 частини - отримав відмову позивачки від отримання аліментів у такому розмірі. Наявність транспортного засобу у власності відповідача не свідчить про ухилення відповідача від сплати аліментів.

Оцінивши доводи обох сторін у справі, проаналізувавши наявні у справі докази, суд приходить до переконання, що мав факт ухилення відповідача від сплати аліментів у період з травня 2021 року по вересень 2021 року.

Суд погоджується з доводами відповідача та представника відповідача в тій частині, що до встановлення батьківства відповідача, останній не мав безспірного обов`язку зі сплати аліментів на дитину, яку не вважав своєю власною, та батьком якої відповідно до свідоцтва про народження не був, відповідно й ухилятися від сплати аліментів він не міг.

Суд не розцінює невизнання відповідачем свого батьківства в суді чи в добровільному порядку як спробу ухилитися від сплати аліментів, оскільки такий факт не є доведеним та може існувати виключно у вигляді припущення.

Отже, суд уважає, що законний та беззастережний обов`язок відповідача щодо утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виник 13.04.2021 - з дати набрання законної сили рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області у справі № 533/733/19.

Відповідач доказів сплати аліментів на утримання сина після встановлення судом його батьківства - не надав.

Докази ж, надані позивачкою, у виді поштових листів та відправлень (а.с. 29-43) суд уважає належними та достатніми доказами вжиття нею заходів щодо одержання аліментів від відповідача у розумінні ч. 2 ст. 191 СК України.

Інші ж докази у виді фотозображень екрану телефону з перепискою сторін (а.с. 24-27) суд не бере до уваги, оскільки такі докази не стосуються періоду, у якому у відповідача виник обов`язок зі сплати аліментів.

Суд зазначає, що стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності певних умов. Таких як, наприклад, особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати. Заходи, що вживав позивач щодо одержання аліментів можуть бути різноманітними, наприклад, він звертався до батьків відповідача з проханням вплинути на нього, щоб той платив аліменти на дитину або направляв йому листи з такої вимогою чи на адресу його місця роботи, телефонував тощо). Ухилення може виражатися у тому, що зобов`язана особа - відповідач ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи) та інші подібні дії. Це може бути, як свідоме ухиляння, так і пасивне ігнорування батьківських обов`язків.

Зважаючи на те, що відповідач визнаний батьком дитини 13.04.2021, а позивачка направляла листи відповідачеві 22.04.2021, 12.05.2021, 31.05.2021, суд уважає, що факт ухилення відповідача виник принаймні з травня 2021 року. Неотримання відповідачем листів з причинами повернення «за закінченням терміну зберігання», «адресат відсутній за вказаною адресою», суд не бере до уваги, оскільки позивачкою направлялися такі листи за відомими їй адресами місця роботи та проживання відповідача (зареєстрованим та фактичним), й неотримання відповідачем таких листів не залежало від волі позивачки, відповідач же, в свою чергу, не довів, що не мав об`єктивної можливості отримувати таку поштову кореспонденцію. Окрім того, ч. 2 ст. 182 СК України як умову для стягнення аліментів за минулий час вимагає від позивача саме вжиття заходів щодо одержання аліментів, якими у тому числі можуть бути й направлення листів з проханнями сплачувати аліменти у добровільному порядку. Ухилення відповідача від отримання поштової кореспонденції, адресованої йому позивачкою, також може свідчити про ухилення відповідача від сплати аліментів.

При цьому, суд не бере до уваги покази свідків, оскільки такі покази не підтверджують факт ухиляння відповідача від обов`язку утримувати дитину, за період з дати набрання законної сили рішенням суду про визнання його батьком, а доводять факти звернення позивачки до відповідача у різний спосіб за отриманням аліментів до дати, з якої він був визнаний батьком спільної з позивачкою дитиною.

Доводи відповідача про його пропозиції добровільно сплачувати аліменти у розмірі 1/6 частки доходу та відмову позивачки від такої пропозиції, суд також не бере до уваги, оскільки відповідач не позбавлений був можливості самостійно реалізувати такі наміри та добровільно сплачувати аліменти на утримання сина, навіть за відсутності згоди позивачки, у тому числі шляхом банківських переказів на рахунок позивачки, поштових переказів або шляхом зарахування коштів на особистий рахунок дитини.

Визначаючи щомісячний розмір аліментів за минулий період, який позивачка визначила у твердій грошовій сумі - 3000,00 грн на місць, суд уважає, що такий розмір аліментів є дещо завищеним, виходячи з раніше отримуваного відповідачем доходу (а.с. 22), а також зважаючи на часткову втрату працездатності відповідачем (а.с. 74-75) та звільнення відповідача з роботи (а.с. 73), та визначає суму аліментів за минулий період у розмірі 2000,00 грн за кожний місяць.

Отже, загальна сума аліментів за минулий час, що підлягає стягненню з відповідача, яку суд уважає співмірною, обґрунтованою та справедливою, складає 10000,00 грн (5 місяців (травень-вересень 2021 року) х 2000,00 грн = 10000,00 грн).

Щодо стягнення моральної шкоди, завданої позивачці та дитині

Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення моральної шкоди позивачка зазначала, що діями відповідача, що полягали у самоусуненні відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо сина, їй та дитині завдано моральну шкоду у загальному розмірі 100000,00 грн по 50000,00 грн кожному, що на її думку відповідає вимогам розумності та справедливості.

Стверджувала, що відповідач не займається вихованням сина, не цікавиться його життям. Не приймає участь у матеріальному забезпеченні, внаслідок чого позивачка змушена самостійно доглядати та утримувати дитину, не маючи на це коштів, так як перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Наведені позивачкою обставини вплинули на її моральний стан та душевний спокій, та у результаті такої протиправної поведінки відповідача їй та дитині було завдано моральну шкоду, яка полягала у тривалих душевних хвилюваннях, викликаних порушенням прав дитини, порушенням її спокою та спокою дитини, що негативно вплинуло на повсякденний спосіб життя. Посилалася також на необхідність вирішення питань, пов`язаних із доведенням батьківства відповідача у судовому порядку, що потребувало участі у судових засіданнях та проведення експертизи поза межами її міста проживання, витрачання коштів, часу та сил на судову «тяганину» та поїздки разом з дитиною до експертних установ, чим було порушено нормальні життєві зв`язки її та сина та призвело до зміни їхнього звичного укладу та способу життя. Дитина ж позбавлена ласки та уваги зі сторони батька, що призводить до моральних страждань дитини. Наведені обставини, пригнічений настрій, відчай та безпорадність, підвищена дратівливість, порушення сну (складнощі із засипанням, кошмари), замкнутість, підвищену стомлюваність на фоні стресової ситуації відображається також і на дитині, від чого вона засмучується та плаче.

Відповідач же, обґрунтовуючи свою позицію, посилався на необґрунтованість та недоведеність позивачкою: факту заподіяння моральної шкоди їй та дитині, протиправність дій відповідача та наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою, заподіяною позивачу, і протиправними діяннями відповідача, а також не доведення вини відповідача у заподіянні шкоди.

При вирішенні питання у частині відшкодування моральної шкоди, завданої ухиленням відповідача від виконання батьківського обов`язку з утримання дитини, суд виходить з такого.

Обов`язок батьків утримувати та виховувати дитину до досягнення нею повноліття встановлений законом (ст. 51 Конституції України, ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 141, 150, 180 СК України).

Діяння, бездіяльність батька, який не виконує свій обов`язок з виховання та утримання дитини, є протиправним, та наслідком таких протиправних дій чи бездіяльності можуть бути моральні страждання як дитини так і іншого з батьків, який здійснює самостійне виховання та утримання дитини.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У даному випадку, вираз «відповідальності, встановленої законом» не обмежується застосуванням до правопорушника виключно наслідків, передбачених Сімейним кодексом України, та видом такої відповідальності може бути, у тому числі, покладення на особу обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду (за умови її доведення), яка може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Такий висновок зробив Верховний Суд у справі № 2-3897/10 (постанова від 21.04.2021).

У даній справі судом встановлено, що відповідачем не виконується добровільно обов`язок, встановлений законом, зі сплати аліментів на утримання малолітнього сина. Тобто такі дії (бездіяльність) відповідача є протиправними. Внаслідок цього позивачка, змушена самостійно утримувати спільну з відповідачем дитину та прикладати зусилля з метою стягнення з відповідача аліментів на утримання сина. Відповідно, позивачка має право на отримання відшкодування моральної шкоди, що виразилась у її душевних стражданнях, завданих такими діями та бездіяльністю відповідача. Негативні емоції позивача перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями (бездіяльністю) відповідача, а відтак завдали їй моральної шкоди.

Суд також зазначає, що навіть, протягом даного судового спору, який тривав з жовтня 2021 по лютий 2022 року, відповідач не продемонстрував дієвість та справжність своїх намірів щодо утримання дитини та не здійснив сплату аліментів, принаймні у тому розмірі, що ним визнавався.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (§ 62 рішення ЄСПЛ від 12 липня 2007 року в справі «Stankov v. Bulgaria, заява № 68490/01).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Оскільки вище суд дійшов висновку про доведення позивачем фактів невиправданої бездіяльності відповідача, що полягала у несплаті аліментів на утримання дитини протягом травня - вересня 2021 року та після порушення провадження судом, то відповідно до статей 23, 1167 ЦК України позивачка має право на відшкодування моральної шкоди, що виразилась у її душевних стражданнях, завданих такою бездіяльністю, діями з боку відповідача як батька дитини.

Оцінюючи розмір, заявленої до відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивачка просила стягнути з відповідача на її користь 50000,00 грн моральної шкоди.

На переконання суду, такий розмір є дещо завищеним.

Застосовуючи вищенаведені міркування, суд уважає, що достатньою сатисфакцією буде стягнення з відповідача на користь позивачки у якості компенсації моральної шкоди 2000,00 грн. Даний розмір моральної шкоди, на переконання суду, є розумним та справедливим, тому суд задовольняє позовні вимоги у цій частині частково.

Що стосується моральної шкоди, завданої дитині, то суд уважає, що дитина, 2018 року народження, станом на час заявлення його матір`ю позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в силу свого віку та рівня розвитку та розуміння, не здатна усвідомлювати протиправний характер діянь відповідача, що полягають у несплаті аліментів на її утримання, та не здатна відчувати душевні страждання пов`язані саме із цими діями. Ухилення батька від обов`язку виховувати сина та від виконання інших батьківських обов`язків судом не встановлено та встановлення таких обставин не було предметом цього спору. Вжиті ж позивачкою заходи з метою встановлення батьківства у судовому порядку не є підставою для стягнення моральної шкоди з відповідача, оскільки у даному випадку позивачка на власний розсуд використала надане їй законом право на захист інтересів у судовому порядку. Тому суд відмовляє у задоволенні позвоних вимог в частині стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивачки як законного представника дитини на відшкодування моральної шкоди, завданої синові, у повному обсязі.

7. Розподіл судових витрат

Позивачка заявила 4 вимоги, за розгляд яких судом мала б сплати по 908,00 грн за кожну. Від сплати судового збору за розгляд позовних вимог про стягнення аліментів позивачка звільнена відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Сплата судового збору за розгляд двох вимог про стягнення моральної шкоди була відстрочена до ухвалення судового рішення у справі на підставі ухвали суду від 29.12.2021 (а.с. 118-119).

Керуючись ч. 1 ст. 141 ЦПК України, зважаючи на часткове задоволення позову, суд покладає судовий збір на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та стягує з:

-позивачки на користь бюджету 908,00 грн (за розгляд вимоги про стягнення моральної шкоди, завданої дитині, у задоволенні якої відмовлено) та 871,68 грн (за розгляд вимоги про стягнення моральної шкоди, завданої позивачці, яку суд задовольняє частково - 4 % від пред`явленої суми: 908,00 грн х 96 % = 871,68 грн) на загальну суму 1779,68 грн;

-відповідача на користь бюджету: 908,00 грн (за розгляд вимоги про стягнення аліментів на дитину, яку суд задовольнив), 108,05 грн (за розгляд вимоги про стягнення аліментів за минулий час, яку суд задовольнив частково - 11,90 % від пред`явленої суми: 908.00 грн х 11,90 % = 108,05 грн) та 36,32 грн (за розгляд вимоги про стягнення моральної шкоди, завданої позивачці, яку суд задовольнив частково - 4 % від пред`явленої суми (908,00 грн х 4 % = 36,32 грн) - загалом - 1052,37 грн.

-решту суми судового збору у сумі 799,95 грн (за розгляд вимоги про стягнення аліментів за минулий період, у задоволенні якої суд частково відмовив - 88,1 % від пред`явленої суми: 908,00 грн х 88.1 % = 799,95 грн) слід віднести за рахунок держави, оскільки позивачка, якій відмовлено у задоволенні вимог в цій частині, від сплати судового збору звільнена.

На підставі наведеного вище та керуючись 4, 12, 13, 76-77, 81, 141, 258-259, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, наведеними по тексту рішення нормами матеріального права, суд

УХВАЛИВ :

1.Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, стягнення аліментів за минулий час та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

2.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.10.2021 і до досягнення дитиною повноліття.

3.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти за минулий час на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 10000,00 гривень за період з травня 2021 року по вересень 2021 року включно по 2000,00 гривень за кожен місяць.

4.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2000,00 гривень на відшкодування завданої моральної шкоди.

5.У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

6.Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1052,37 гривень.

7.Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1779,68 гривень.

8.Судовий збір у сумі 799,95 грн віднести за рахунок держави.

9.Рішення суду може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання через Козельщинський районний суд Полтавської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга в електронній формі подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строку на апеляційне оскарження на нього не буде подано апеляційну скаргу, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 ).

Представник позивача: адвокат Радченко Вікторія Олександрівна (адреса: вул. Троїцька, буд. 37, літ. А, оф. 5, м. Кременчук, Полтавська область, 39600; адреса електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_8 ; телефон: НОМЕР_5 )

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_5 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 ).

Представник відповідача: адвокат Більда Валентин Валентинович (адреса: вулиця Першотравнева, буд. 20, літ. А, офіс 213, місто Кременчук, Полтавська область, 39600; адреса електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_9 ).

Повне рішення суду складено 08 лютого 2022 року.

Суддя В.П. Козир