Справа № 291/383/19
Ружинський районний суд Житомирської області
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

23 травня 2022 року

Ружинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Митюк О,В.,

за участю секретаря судового засідання - Кащук О.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача Житомирської обласної прокуратури - Афійчука Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Ружині Житомирської області цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до Державної казначейської служби України, Житомирської обласної прокуратури

про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Прокуратури Житомирської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду в якому з врахуванням уточнених позовних вимог (т.2 а.с.14-15) вказує, що 11 червня 2010 року слідчим прокуратури Попільнянського району Житомирської області проти нього була порушена кримінальна справа за ч.5 ст. 191 КК України, а 15.09.2010 року за ч.2 ст.364, ч.1 ст. 209 КК України, які були об`єднані в одне провадження та його було затримано в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1961 року), 21.06.2010 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, продовжений в подальшому до чотирьох місяців.

Крім того, 11.06.2010 року слідчим прокуратури Попільнянського району Житомирської області було накладено арешт та вилучено два належні йому на праві власності автомобілі: ВАЗ 21099, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ; МІТSUІВІSНІ Сanteг, 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_2 (в подальшому на вказані автомобілі повторно був накладений арешт ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 09.09.2015 року). 27.09.2010 року позивачу було пред`явлено кінцеве обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст. 191, ч.2 ст.364, ч.1 ст.209 КК України. В подальшому обвинувачення прокурором неодноразово змінювалося, уточнювалося. 08.11.2010 року в судовому засіданні Попільнянського районного суду Житомирської області запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_1 було змінено на підписку про невиїзд, а вироком цього суду від 29.11.2010 року після зміни прокурором обвинувачення був засуджений за ч.2 ст.364 КК України до покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі зі звільненням від його відбування на підставі ст.75 КК України.

Вироком Апеляційного суду Житомирської області від 23.02.2011 року скасовано вирок Попільнянського районного суду Житомирської області від 29.11.2010 року в частині призначеного покарання за м`якістю та постановлено новий в цій частині, згідно якого його було засуджено за ч.2 ст.364 КК України до 4 років,6 місяців позбавлення волі реально та додаткового покарання. Зазначений вирок апеляційного суду скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.06.2011 року, а кримінальну справу направлено на новий апеляційний розгляд (копія ухвали додається). Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 06.09.2011 року скасовано вирок Попільнянського районного суду Житомирської області від 29.11.2010 року, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Постановою Попільнянського районного суду Житомирської області від 26.09.2011 року кримінальну справу було закрито у зв`язку з декриміналізацією ст.364 КК України щодо службових осіб юридичних осіб приватного права. Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 15.11.2011 року скасовано постанову суду першої інстанції про закриття справи, а справу направлено на новий судовий розгляд до Андрушівського районного суду Житомирської області. Постановою Андрушівського районного суду Житомирської області від 19.06.2013 року кримінальну справу за раніше зміненим прокурором обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України, направлено на додаткове розслідування.

Після додаткового розслідування вироком Ружинського районного суду Житомирської області від 24.11.2016 року дії позивача з ч.5 ст. 191 КК України перекваліфіковано на ч.2 ст.364-1 КК України та засуджено за цим кримінальним законом до 6 місяців арешту з додатковим покаранням.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 20.06.2017 року, залишеною в силі постановою Верховного Суду від 10.07.2018 року, вирок Ружинського районного суду Житомирської області від 24.11.2016 року скасовано, а кримінальне провадження закрито за відсутністю в діях позивача складу кримінального правопорушення.

Таким чином, позивач був підданий незаконному кримінальному переслідуванню та знаходився під слідством і судом у період з 11.06.2010 року до 10.07.2018 року, тобто, протягом 97 (дев`яносто семи) місяців, із яких з 11.06.2010 року по 08.11.2010 року перебував під вартою (4 місяці 29 днів).

Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного засудження, незаконного затримання, тримання під вартою, підписки про невиїзд, незаконного арешту та вилучення майна йому була заподіяна органами досудового слідства, прокуратури та суду матеріальна та моральна шкода. А тому, просить суд стягнути з Державного бюджету України на свою користь у відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, 240000 (двісті сорок тисяч) гривень витрат на оплату правової допомоги, 288294,82 (двісті вісімдесят вісім тисяч двісті дев`яносто чотири грн. 82 коп.) гривень матеріальних збитків від знецінення арештованого і вилученого майна, 1200000 (Один мільйон двісті тисяч гривень) моральної шкоди, 8905 (вісім тисяч дев`ятсот пять) гривень оплату послуг експерта, та повернути арештовані та вилучені автомобілі ВАЗ 21099, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ; МІТSUІВІSНІ Сanteг, 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_2 .

03.12.2020 року ухвалою Ружинського районного суду Житмоирської області було змінено назву відповідача у справі з Прокуратури Житомирської області на Житомирську обласну прокуратуру.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити, обґрунтувавши його вищенаведеними обставинами.

Представник відповідача - Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений. 16 вересня 2019 року надав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначає, що відсутні будь - які неправомірні дії зі сторони Державної казначейської служби України по відношенню до позивача. Крім того вважають Державну казначейську службу України - неналежним відповідачем по справі. На підставі вищевикладеного, просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби (т.1 а.с.138 - 140).

Представник відповідача Житомирської обласної прокуратуру - Афійчук Ю.М. в судовому засіданні позов визнав частково, лише в частині відшкодування моральної шкоди у результаті перебування позивача під слідством та судом, що становить 84 місяці 9 днів виходячи з 1 розміру мінімальної заробітної плати, який діє на час розгляду справи. В задоволенні решти позовних вимог просив відмовити.

10 липня 2019 року, та 25.03.2021 року Житомирською обласною прокуратурою було надано відзиви на позовну заяву, та на збільшення позовних вимог, в яких вказано, що позивачем надано докази, що свідчать про його перебування під слідством та судом у зв`язку із тим, що кримінальне провадження відносно нього закрито за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, але не доведено належним чином факту спричинення моральної шкоди, не обґрунтовано її розмір, не підтверджено обсяг страждань, не надано допустимих доказів про розмір заподіяної моральної шкоди у розмірі 404781 грн. за час перебування під слідством та судом.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 9 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімум доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з так розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом у період часу з 11.06.2010 (дата обрання запобіжи заходу) по 20.06.2017 (дата набрання законної сили ухвали апеляційного суду про закриття кримінального провадження щодо позивача), що загалом становить 84 місяці 9 днів.

Позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення матеріальних збитків в знецінення арештованого і вилученого майна в сумі 288294,82 грн. безпідставною, оскільки у відповідності до положень ст. ст. 76-78 України не підтверджується будь-якими належними та допустимими доказами у справі.

Окрім того, необгрунтованою є позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення 240000 грн. витрат на оплату правової допомоги, у зв`язку з тим, що в порушення вимог ст. 137 ЦГІК України до матеріалів справи не долучено детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, документів,що свідчать про сплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги.

Також, необгрунтованою є вимога про повернення арештованого та вилученого майна, оскільки згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України в редакції 2012 року, питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Суд, вислухавши позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що відносно ОСОБА_1 11 червня 2010 року слідчим прокуратури Попільнянського району Житомирської області була порушена кримінальна справа за ч.5 ст. 191 КК України, а 15.09.2010 року за ч.2 ст.364, ч.1 ст. 209 КК України, які були об`єднані в одне провадження.

21.06.2010 року ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, продовжений в подальшому до чотирьох місяців.

11.06.2010 року слідчим прокуратури Попільнянського району Житомирської області було накладено арешт та вилучено два належні ОСОБА_1 на праві власності автомобілі: ВАЗ 21099, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ; МІТSUІВІSНІ Сanteг, 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_2 (в подальшому на вказані автомобілі повторно був накладений арешт ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 09.09.2015 року.

27.09.2010 року ОСОБА_1 було пред`явлено кінцеве обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст. 191, ч.2 ст.364, ч.1 ст.209 КК України.

Зазначені обставини підтверджуються довідкою про рух кримінальної справи до обвинувального висновку, затвердженого прокурором Попільнянського району Житомирської області 08.10.2010 року, витягом з цього висновку (перша та остання сторінки), копією протоколу про накладення арешту на майно, копією ухвали слідчого судді.

08.11.2010 року в судовому засіданні Попільнянського районного суду Житомирської області запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_1 було змінено на підписку про невиїзд, а вироком цього суду від 29.11.2010 року після зміни прокурором обвинувачення був засуджений за ч.2 ст.364 КК України до покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі зі звільненням від його відбування на підставі ст.75 КК України.

Вироком Апеляційного суду Житомирської області від 23.02.2011 року скасовано вирок Попільнянського районного суду Житомирської області від 29.11.2010 року в частині призначеного покарання за м`якістю та постановлено новий в цій частині, згідно якого його було засуджено за ч.2 ст.364 КК України до 4 років,6 місяців позбавлення волі реально та додаткового покарання.

Зазначений вирок апеляційного суду скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.06.2011 року, а кримінальну справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 06.09.2011 року скасовано вирок Попільнянського районного суду Житомирської області від 29.11.2010 року, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Попільнянського районного суду Житомирської області від 26.09.2011 року кримінальну справу було закрито у зв`язку з декриміналізацією ст.364 КК України щодо службових осіб юридичних осіб приватного права.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 15.11.2011 року скасовано постанову суду першої інстанції про закриття справи, а справу направлено на новий судовий розгляд до Андрушівського районного суду Житомирської області.

Постановою Андрушівського районного суду Житомирської області від 19.06.2013 року кримінальну справу за раніше зміненим прокурором обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України, направлено на додаткове розслідування.

Після додаткового розслідування вироком Ружинського районного суду Житомирської області від 24.11.2016 року дії позивача з ч.5 ст. 191 КК України перекваліфіковано на ч.2 ст.364-1 КК України та засуджено за цим кримінальним законом до 6 місяців арешту з додатковим покаранням.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 20.06.2017 року, залишеною в силі постановою Верховного Суду від 10.07.2018 року, вирок Ружинського районного суду Житомирської області від 24.11.2016 року скасовано, а кримінальне провадження закрито за відсутністю в діях позивача складу кримінального правопорушення.

Постановою Верховного суду від 10.07.2018 року ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 20.06.2017 року, щодо ОСОБА_1 залишили без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи №СЕ-1207-2-1140.19, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля ВАЗ 21099 реєстраційний номер НОМЕР_1 внаслідок його експлуатаційного зносу за час перебування під арештом на штрафному майданчику Попільнянського РВ (ВП) Коростишівського ВП ГУНП у Житомирській області (13500, Житомирська область, смт.Попільня, вул..Фомічова, 6) за період з 11.06.2020 року по даний час станом на дату проведення експертизи становить 68178, 88 грн. (Шістдесят вісім тисяч сто сімдесят вісім гривень 88 коп.).

Вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Mitsubishi Canter реєстраційний номер НОМЕР_2 внаслідок його експлуатаційного зносу за час перебування під арештом на штрафному майданчику Попільнянського РВ (ВП) Коростишівського ВП ГУНП у Житомирській області (13500, Житомирська область, смт.Попільня, вул..Фомічова, 6) за період з 11.06.2020 року по даний час станом на дату проведення експертизи становить 220115,94 грн. (Двісті двадцять тисяч сто п`ятнадцять гривень 94 коп.).

Як вбачається з пояснень позивача, він був підданий незаконному кримінальному переслідуванню та знаходився під слідством і судом у період з 11.06.2010 року до 10.07.2018 року, протягом 97 (дев`яносто семи) місяців, із яких з 11.06.2010 року по 08.11.2010 року перебував під вартою (4 місяці 29 днів). Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного засудження, незаконного затримання, тримання під вартою, підписки про невиїзд, незаконного арешту та вилучення майна йому була заподіяна органами досудового слідства, прокуратури та суду матеріальна та моральна шкода.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина першастатті 15 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Частиною першою статті 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої - третьої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним Кодексом України, спеціальним законом, що регулює вказані правовідносини є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР від 01 грудня 1994 року (далі - Закон) та Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення).

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України від 1 грудня 1994 року №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон №266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно зі статтею 2 Закону №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно зі статтею 3 Закону №266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду; вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону № 266/94-ВР)

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 Закону №266/94-ВР.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Згідно Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, який набрав законної сили 11 вересня 1997 року, зазначена Конвенція та відповідні протоколи до неї були ратифіковані, тобто з часу набрання законної сили норми Конвенції повинні застосовуватися також при вирішенні спорів судами України, оскільки Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до ч.5 ст.9, ч.6 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.

Статтею 13 Європейської Конвенції з прав людини 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснили свої офіційні повноваження.

Відповідно дост.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено або обмежено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення пункту 5 статті 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах.

Згідно з ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Частинами 2, 3ст.23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Як роз`яснено в п.п.9, 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за №4, відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування шкоди у зазначених випадках та її розмір визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. У випадках, коли межі відшкодування визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

При цьому, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 02 грудня 2015 року в справі №6-2203цс15, яка відповідно до ст.360-7ЦПК України має враховуватись усіма судами України, відповідно до ч.3 ст.13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом у період часу з 11.06.2010 (дата обрання запобіжи заходу) по 20.06.2017 (дата набрання законної сили ухвали апеляційного суду про закриття кримінального провадження щодо позивача), що загалом становить 84 місяці 9 днів.

Згідно зі ст.40 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» розмір мінімальної щомісячної заробітної плати з 01.01.2022 року установлено в сумі 6500 грн..

Враховуючи період перебування позивача під слідством і судом на протязі 84 місяців 9 днів розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню на його користь, не може бути меншим 547890 грн. (6500 грн. х 84 міс.9 днів).

Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача з Державного бюджету України, суд виходить із того, що незаконне притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за злочин, який він не скоював, внаслідок чого він на протязі 84 міс.9 днів був змушений оплачувати за сімейні кошти правову допомогу адвоката, ходити на численні судові засідання, був обмежений в пересуваннях, у зв`язку з тривалим судовим розглядом був позбавлений можливості відпочинку і лікування, не мав змоги офіційно працевлаштуватися, був обмежений права користуватися арештованими автомобілями.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яке завдало моральну шкоду, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Враховуючи наведені фактичні обставини справи, суд вважає, що визначений законодавством мінімальний розмір на відшкодування шкоди, завданої позивачу незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду має бути збільшений.

А тому, враховуючи ступінь та глибину душевних страждань позивача, завданих йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, перебування під вартою, тривалий період часу перебування під слідством і судом, що призвело до істотності вимушених змін у його житті, характер перенесених ним моральних страждань, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд вважає за необхідне визначити розмір відшкодування моральної шкоди, завданої йому, в сумі 647890 гривень.

Відповідно до ч.2 ст.25 Бюджетного Кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно зіст.48 Бюджетного кодексу Українив Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах. Відповідно до п. 8 ст.7, п. п. 1, 2 ст.23 БК Україн ибюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про Державний бюджет України».

Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Кошти на відшкодування позивачу моральної шкоди, як це передбачено чинним законодавством, підлягають стягненню з Державного бюджету України шляхом їх списання ДКСУ з Єдиного казначейського рахунку, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, яка являється їх розпорядником. При цьому будь-яких обов`язків на відповідача, як на самостійну юридичну особу, судом не покладається.

Здійснення такого безспірного списання коштів казначейством передбачено п.35Постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників». Згідно із пп.3 п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженогопостановою Кабінету міністрів України №215 від 15.04.2015 року, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Необгрунтованою суд вважає вимогу позивача про повернення арештованого та вилученого майна, оскільки згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України в редакції 2012 року, питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Як встановлено в судовому засіданні, ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 09.09.2015 року було накладено арешт на два належні ОСОБА_1 на праві власності автомобілі: ВАЗ 21099, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ; МІТSUІВІSНІ Сanteг, 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_2 .

Відповідно ч.4 ст.174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Таким чином, згідно норм діючого законодавства та КПК України, які діяли на час винесення рішень про накладення арешту, вимоги позивача про повернення арештованого майна не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому суд відмовляє в їх задоволенні.

У зв`язку з тим, що доля арештованого майна на даний час не вирішена, суд ввжає позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення матеріальних збитків від знецінення арештованого і вилученого майна в сумі 288294,82 грн. передчасною, а тому відмовляє в задоволенні цієї позовної вимоги.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення 240000 (двісті сорок тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Перевіривши доводи позивача щодо обґрунтованості стягнення вказаних витрат та матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Вказана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20).

У зв`язку з тим, що в порушення вимог ст. 137 ЦПК України до матеріалів справи не долучено детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Керуючись статями 55, 56 Конституції України; Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік»; Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР від 01 грудня 1994 року; Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41; Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року; статтею 25 Бюджетного кодексу України; статтями 15, 16, 23, 1166, 1176 ЦК України; статтями 4, 5, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 78, 81, 110, 114, 115, 128, 133, 134, 137, 141, 223, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ

Позовні ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Житомирської обласної прокуратури про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду- задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , жителя АДРЕСА_1 , кошти в розмірі 647890 гривень у якості відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 02.06.2022 року.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідачі:

Державна казначейська служба України, місцезнаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ідентифікаційний код юридичної особи: 37567646;

Житмоирська обласна прокуратура, місцезнаходження: м. Житомир, вул. С.Ріхтера, 11, ідентифікаційний код юридичної особи: 02909950

Суддя О. В. Митюк.