Справа №463/8044/21
Провадження №2/463/155/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді - Леньо С. І.

з участю секретаря - Станько Р.О.

розглянувши в залі суду в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення безпідставно набутих коштів

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, просить ухвалити рішення, яким стягнути з ПАТ «Дельта Банк» на його користь грошові кошти в розмірі 155 400 грн.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що між ним та відповідачем 19.09.2012 укладено кредитний договір № К-4554649 на суму 370 000 грн. на строк до 18.09.2019 та сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 16 % річних. Крім того, п. 1.3.2 договору також було передбачено сплату ним щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,5 % від суми кредиту, що становить 1850 грн. Вказана умова договору визнана недійсною рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 08.11.2018, яким також зобов`язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» зарахувати кошти, сплачені на підставі п. 1.3.2 кредитного договору в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту та відсотками. Після подання такого позову продовжував сплачувати кошти відповідно до графіку погашення кредиту, а відтак, за умовами пункту 1.3.2 кредитного договору, який в подальшому визнано недійсним, банк безпідставно отримав від нього грошові кошти в сумі 155 400 грн. Відповідні претензії про повернення таких коштів відповідач проігнорував, і тому просить стягнути вказану суму в примусовому порядку.

Правом на подання відзиву відповідач не скористався.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду.

Позовна заява поступила до суду 16.07.2021.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 21.07.2021 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Визначено строк та черговість для подання заяв по суті справи.

Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.45), в тому числі про обов`язок подати усі наявній у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів.

Таким чином, суд виконав вимоги ст. 221 ЦПК України.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.

З огляду на характер спірних правовідносин, справа є малозначною, а оскільки вирішенню підлягали виключно питання права, суд з посиланням на відповідну практику ЄСПЛ при відкритті провадження визнав недоцільним проведення судового засідання та визначив, що розгляд справи проводитиметься без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Одночасно, сторонам було роз`яснено право ініціювати розгляд справи з викликом сторін.

Сторони таким правом не скористались. Суд також знайшов підстав ініціювати розгляд справи з викликом сторін, а тому, розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження. Зі згоди представника позивача та на підставі наявних у справі даних і доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

З огляду на ціну позову справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження, а тому, в силу вимог ч. 3 ст. 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання.

Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Крім того, суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Позиція суду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що 19.02.2012 сторони уклали кредитний договір № К-4554649 (а.с.15-18), за умовами якого відповідач надав позивачу кредит в сумі 370 000 грн. на строк до 18.09.2019 та платою за користування кредитом в розмірі 16 % річних.

Крім того, п. 1.3.2 кредитного договору також було визначено, що позичальник сплачує кредитору щомісячно комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,5 % від суми кредиту.

Згідно графіку платежів (а.с.18зв.-19), розмір щомісячної комісії становить 1850 грн., а за весь період кредитування її загальний розмір становить 155 400 грн.

Як вбачається зі змісту листа директора департаменту адміністрування Активних операцій клієнтів ПАТ «Дельта Банк» № 7933 від 30.11.2018 (а.с.65), заборгованість за кредитним договором погашена в повному обсязі.

Водночас, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 08.11.2018 (а.с.21-23), яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 28.02.2019 (а.с.24-27) і яке в касаційному порядку не переглядалось п. 1.3.2 кредитного договору визнано недійсним з моменту укладення кредитного договору № К-4554649 від 19.09.2012, а також зобов`язано уповноважену особу ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» зарахувати сплачену ОСОБА_1 комісію на підставі п. 1.3.2 кредитного договору на погашення тіла кредиту та відсотків за кредитним договором.

Цим же рішенням встановлено, що комісія згідно п. 1.3.2 кредитного договору сплачувалась позивачем у період з 19.09.2012 по 18.02.2016 (а.с.21зв.).

Надалі рішення суду передавалось на примусове виконання в частині зобов`язання здійснити зарахування і у підсумку виконавче провадження було закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду, що стверджується копією відповідної постанови державного виконавця від 27.11.2019 (а.с.64зв.).

Для вирішення питання про стягнення безпідставно набутих коштів позивач звернувся до суду з цим позовом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Таким чином з огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити, чи доводиться зібраними доказами факт набуття відповідачем грошових коштів без достатньої правової підстави.

Суд вважає, що вказане питання доцільно розглядати з огляду на два окремих періоди.

Так, відповідно до мотивів позову предметом стягнення є грошові кошти в розмірі 155 400 грн., які відповідно до п. 1.3.2 договору (в подальшому визнаного недійсним) позивач повинен був сплачувати щомісячно протягом усього часу дії договору, тобто з 19.09.2012 і по 19.09.2019.

Відтак, суд спочатку розгляне питання про наявність підстав для стягнення безпідставно набутих коштів за період з 19.09.2012 до 18.02.2016 (перший період), оскільки сплата позивачем таких коштів протягом вказаного періоду встановлена рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 08.11.2018.

Після цього суд вирішить питання про наявність підстав для стягнення безпідставно набутих коштів за період з 19.02.2016 до 19.09.2019 (другий період), оскільки питання про долю таких коштів рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 08.11.2018 не вирішувалось.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права.

Перший період.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами Глави 83 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм Глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17, у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19), у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.

Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Крім того, як зазначено в пункті першому частини третьої статті 1212 ЦК України Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Повертаючись до обставин справи яка розглядається підставою для повернення грошових коштів в сумі 155 400 грн. є факт визнання недійсним п. 1.3.2 кредитного договору, за умовами якого вказані кошти у виді щомісячної комісії позивач повинен був сплатити за період з 19.09.2012 по 19.09.2019.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як зазначив Верховний Суд складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 288/1256/17 (постанова від 08.02.2021) преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Згаданим вище рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 08.11.2018 у справі № 463/2175/18 встановлено факт сплати позивачем щомісячної комісії за період з 19.09.2012 по 18.02.2016 на підставі умови договору, яка визнана недійсною.

Однак, цим же ж рішенням проведено захист прав позивача відносно коштів, сплачених протягом такого періоду за умовою договору, яка визнана недійсною. Зокрема, захист проведено у спосіб зобов`язання зарахувати такі кошти в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту та відсотками.

Більше того, відповідно до листа уповноваженого працівника відповідача, який адресовано позивачу (а.с.72), в процесі виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08.11.2018 банк провів коригування заборгованості за кредитним договором.

В межах справи яка розглядається питання про правомірність дій відповідача під час зарахування таких коштів не є предметом судової перевірки, тоді як задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів, безпідставно набутих за період з 19.09.2012 по 18.02.2016 фактично призведе до зміни рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08.11.2018, яким такі кошти зобов`язано зарахувати в рахунок погашення заборгованості, а не повернути позивачу.

Такий спосіб захисту цивільних прав актами цивільного законодавства не передбачений, а тому суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів за період з 19.09.2012 по 18.02.2016.

Другий період.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів.

Повертаючись до обставин справ яка розглядається суд не може не звернути увагу, що йому не було подано доказів про те, що у період з 19.02.2016 і до 19.09.2019 позивач сплачував банку щомісячну комісію згідно п. 1.3.2 кредитного договору, а загальний розмір безпідставно отриманих коштів, з врахуванням першого періоду, становить 155 400 грн. хоча суд роз`яснював останньому обов`язок подання всіх доказів.

Суд вважає, що в даному випадку він не повинен брати на себе роль адвоката та роз`яснювати позивачу, які докази є необхідними для ухвалення рішення на його користь, оскільки в такому випадку буде порушено принцип змагальності, за яким суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, лише сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, тоді як саме сторони несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, в тому числі у зв`язку з неподанням доказів.

Цього достатньо для висновку, що позов про стягнення безпідставно набутих коштів за період з 19.02.2016 і до 19.09.2019 є недоведеним, а відтак, з врахуванням попередніх висновків суду в задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі.

Щодо судових витрат.

У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідач не подавав. Крім того, відповідач не навів попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс або очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268,279,280-282ЦПК України, ст. ст. 3, 8, 11, 15, 16, 1212 ЦК України, суд -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (м. Київ, вул. Січових Стрільців, 17, ) про стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 155 400 грн. - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення суду складено 07.02.2022.

Суддя: Леньо С. І.