Справа № 303/1176/17
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів: Кожух О.А.,Фазикош Г.В.,

за участі секретаря: Микуляк Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 травня 2017 року, головуючий суддя Заболотний А.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Ракошинської сільської ради Мукачівського району, ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Ракошинської сільської ради Мукачівського району, ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне йому майно, яку вона прийняла, подавши нотаріусу відповідну заяву. Також зазначає, що на момент смерті ОСОБА_3 , разом з ним проживала його дружина ОСОБА_4 .

В подальшому ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 . Спадкоємцем майна ОСОБА_4 є її син відповідач ОСОБА_2 . При цьому вказує, що ОСОБА_4 після смерті чоловіка мала право на обов`язкову частку в спадщині, проте таке право не реалізувала, так як не прийняла таку.

Для оформлення спадкових прав позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1 , проте їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок, так як при житті ОСОБА_3 не зареєстрував право власності на будинок.

Таким чином, оскільки вважає, що ОСОБА_4 не прийняла спадщину у встановленому законом порядку, просила визнати за нею право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за з заповітом після смерті ОСОБА_3 .

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10 травня 2017 року даний позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини житлового будинку в АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . В задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить дане рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог змінити, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить вказане рішення скасувати, ухваливши у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 04 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 травня 2017 року - скасовано.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Ракошинської сільської ради Мукачівського району, ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування відмовлено.

На рішення апеляційного суду Закарпатської області від 04 грудня 2017 року ОСОБА_5 подала касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 13 травня 2020 року касаційну скаргу задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 04 грудня 2017 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Від представника ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшла заява про розгляд справи у його відсутності та відсутності ОСОБА_1 .

Інші учасники процесу в черговий раз в судове засідання не з`явилися, хоча про розгляд справи були повідомленні належним чином.

Вказане свідчить про умисне і свідоме небажання брати участь в судовому розгляді справи і затягуванні процесу.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина.

За життя ОСОБА_3 склав заповіт від 19 серпня 2002 року, згідно з яким все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати, заповів ОСОБА_1

20 березня 2003 року ОСОБА_1 подала до Мукачівської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 .

Постановою державного нотаріуса Мукачівської районної державної нотаріальної контори Шпеник М. Ю. від 01 грудня 2016 року відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний житловий будинок, у зв`язку з відсутністю документів, які посвідчують право власності ОСОБА_3 на зазначений житловий будинок.

Відповідно до довідки Ракошинської сільської ради від 18 травня 2015 року згідно з даних погосподарської книги № 11 (20012005 роки) головою дворогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 був ОСОБА_3 . У цьому будинку була зареєстрована його дружина ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок на АДРЕСА_1 , який виготовлений Бюро технічної інвентаризації Мукачівського району Закарпатської області 10 червня 2010 року, житловий будинок та господарські будівлі 1964 року побудови.

За змістом частин четвертої та п`ятої Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини.

Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Таким чином, за змістом указаних норм, відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року, а у разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а 20 березня 2003 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно зі статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Статтею 527 ЦК Української РСР визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Відповідно до абзацу третього частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13 та у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 559/375/16-ц (провадження № 61-31049св18).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Як вбачається із записів у погосподарських книгах, згідно з якими головою дворогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 був ОСОБА_3 .

Відповідно до пункту 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року.

Згідно з пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних та житлово-комунального господарства, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року № 91, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

При цьому документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, громадські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року) не подається виходячи з положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Таким чином, індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації.

Згідно частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав (крім іпотеки) проводиться у строк, що не перевищує п`ята робочих днів з дня реєстрації відповідної заяви в Державному реєстрі прав.

Також, слід зазначити, що ухвалюючи рішення від 10.05.2017 року, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що ОСОБА_4 , будучи зареєстрованою та проживаючи на час смерті ОСОБА_3 у спірному будинку, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, а саме будинком АДРЕСА_1 в порядку та в строк, визначених законом, а тому вважається такою, що прийняла спадщину, і такій в силу ст. 535 ЦК України 1963 року належить 2/3 частини від усього спадкового майна ОСОБА_3 , в тому числі спірного будинку.

В свою чергу відповідач ОСОБА_2 , будучи спадкоємцем ОСОБА_4 , прийняв спадщину після смерті своєї матері, а тому йому належить успадковане його матір`ю майно, в тому числі частина спірного будинку.

Однак, колегія суддів вважає, що суд помилково дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, прийняла належну їй обов`язкову частку в спадщині.

Спірне спадкове майно (будинок) ОСОБА_3 заповів ОСОБА_1 . Остання спадщину за заповітом прийняла, отже таке майно їй належить з моменту відкриття спадщини. ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавала.

Відповідно до підпункту «в» п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 31.01.1992 року «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном, яке спадкодавець заповів іншій особі (якщо вона не відмовилась від спадщини) або одержання за заповідальним розпорядженням вкладу, не може розглядатись як вчинення передбачених законом дій по прийняттю спадщини.

Таким чином, - у відповідності до вищезазначеної постанови Пленуму ВСУ, ОСОБА_4 за свого життя не вчинила яких-небудь дій по прийняттю спадкового майна, яке ОСОБА_3 заповів іншій особі ( ОСОБА_1 ), тобто обов`язкову частку у спадковому майні не прийняла.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно. Спадкові правовідносини після смерті ОСОБА_4 регулюються ЦК України.

ОСОБА_4 померла після відкриття спадщини за ОСОБА_3 , і належну їй обов`язкову частку у спадщині не прийняла.

Згідно ч.1 ст.1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов"язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Відповідно до вищезазначеної норми до відповідача ОСОБА_2 від його матері ОСОБА_4 не перейшло право на прийняття обов`язкової частки у спадщині, яка відкрилася після смерті її чоловіка ОСОБА_3 .

Таке право на обов`язкову частку належало особисто ОСОБА_4 , яким вона за свого життя не скористалася.

Зі змісту наведених норм слідує, що спадщина у вигляді нерухомого майна, яка відкрилась на користь спадкоємця із обов`язковою часткою, не переходить до нього автоматично.

Нерухоме майно, право власності на яке не виникло у спадкодавця, не може бути включено до спадкової маси, оскільки відповідна державна реєстрація не проведена.

При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не здійснено державну реєстрацію права на спадщину, слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.

До складу спадкової маси включається не обов`язкова частка як така, а конкретне майно, право власності на яке належало спадкодавцю відповідно до розміру цієї частки.

При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховується увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального підказу. За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини.

Отже, слід розмежовувати поняття «обов`язкова частка» і «майно, що входить до складу спадщини». Обов`язкова частка не входить до складу спадщини, спадкуванню підлягає саме майно.

Такому правовому висновку, дійшов Верховний Суд у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 450/328/15-ц.

Суд першої інстанції, приймаючи вказане рішення, неповно встановив обставини справи та прийшов до хибних висновків.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи та суперечать матеріальному закону, що відповідно до ст. 376 ЦПК є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 травня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, згідно технічного паспорту, що розташовані за адресою в АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 17 червня 2022 року.

Головуючий

Судді