КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/1984/21 Головуючий у 1-й інст. - Дубас Т.В.
Апеляційне провадження 22-ц/824/5423/2022 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 23 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_6 про позбавлення права користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про вселення, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Києво - Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_6 , в якому просила позбавити права користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 .

Посилалась на те, що ОСОБА_1 є власницею 3/4 житлового будинку АДРЕСА_1 , згідно свідоцтв про право на спадщину №43,45 від 19.01.2021 року.

ОСОБА_6 є власником 1/4 будинку, згідно свідоцтва про право на спадщину №76 від 25.01.2021 року. Тобто, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 разом володіють цілим будинком.

Згідно довідки №02-16/23 від 27.01.2021 року у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані повнолітні особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Відповідачі мешкають за іншими адресами, і не є членами сімей позивача.

Посилається на те, що зверталася до Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та управління «Центр надання адміністративних послуг» Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області з заявою про зняття з реєстрації відповідачів, однак отримала відмову №04/03/5 від 04.02.2021 року у зв`язку з відсутністю повноважень на прийняття рішення про зняття відповідачів з реєстраційного обліку.

Відповідно до змісту статтей 325, 356, 380, 383 ЦК України будинок є спільною частковою власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

В подальшому до Києво - Святошинського районного суду Київської області звернулась ОСОБА_5 із зустрічною позовною заявою, в якій просила вселити ОСОБА_5 разом з малолітніми дітьми ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у житловий будинок АДРЕСА_1 .

Посилається на те, що 05 жовтня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 було укладено шлюб.

Для проживання сім`ї ОСОБА_5 та ОСОБА_9 вирішили побудувати житловий будинок у с. Гореничі, Києво-Святошинського району, Київської області. Будівництво було завершено у березні 2014 року.

ОСОБА_9 перебував на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов та був зареєстрований у військовій частині, яка знаходиться на бульварі Л. Українки, будинок, побудований спільними зусиллями та коштами ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , вирішили оформити на батька - ОСОБА_10 .

Після смерті ОСОБА_10 25.02.2020 року, будинок формально перейшов у власність ОСОБА_1 , яка є свекрухою ОСОБА_5 (Позивач за зустрічним позовом) та ОСОБА_6 відповідач-2 за зустрічним позовом, який є братом ОСОБА_9 .

Фактично з моменту зведення будинку в ньому проживала сім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_9 разом з їх спільними малолітніми дітьми та дітьми ОСОБА_5 від попереднього шлюбу - ОСОБА_3 та ОСОБА_4

ОСОБА_5 була зареєстрована в будинку в установленому законом порядку за згодою формального власника будинку ( ОСОБА_10 ) як член його сім`ї - невістка, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є дітьми ОСОБА_5 від попереднього шлюбу також були зареєстровані в будинку, як члени сім`ї власника, оскільки вони фактично проживали в будинку до тих пір, поки не почали навчання в іншому місті.

Посилається на те, що ОСОБА_5 набула право користування житловим будинком у встановленому законом порядку, як член сім`ї власника будинку та має достатні та триваючі зв`язки з даним місцем проживання.

ОСОБА_9 та спільні малолітні діти - ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 , не були зареєстровані в будинку, виключно з тієї підстави, що ОСОБА_9 не хотів втратити місце в обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а тому формально зареєструвався разом з дітьми у військовій частині на бульварі Л. Українки, хоча фактично ні ОСОБА_9 , ні малолітні діти за тією адресою не проживають.

З моменту свого народження малолітні ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 проживали в будинку в с. Гореничі.

З 01 вересня 2020 року ОСОБА_7 почав навчатися в Гореницькій загальноосвітній школі І - III ступенів Києво-Святошинського району Київської області.

Отже, починаючи з 2014 року ОСОБА_5 постійно проживала в будинку разом з чоловіком та своїми дітьми.

Факт проживання у житловому будинку ОСОБА_5 з дітьми і чоловіком підтверджується також Актом перевірки житлових умов заявника складеним комісією 10 квітня 2019 року, Актом обстеження житлово-побутових умов складеним депутатом Білогородської сільської ради 10 грудня 2020 року, довідкою Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 11 грудня 2020 року та Актом обстеження житлово-побутових умов проживання складеним депутатом Білогородської сільської ради 14 квітня 2021 року.

Восени 2020 року відносини ОСОБА_5 та ОСОБА_9 погіршилися і ОСОБА_9 почав застосовувати по відношенню до ОСОБА_5 та їх малолітніх дітей фізичне насильство.

ОСОБА_5 неодноразово зверталася до правоохоронних органів з приводу нанесення їй тілесних ушкоджень її чоловіком - ОСОБА_9 .

У січні 2021 року ОСОБА_5 була змушена тікати з малолітніми дітьми з дому, залишивши частину речей в будинку, оскільки ОСОБА_9 погрожував їй фізичною розправою.

Незважаючи на тимчасову відсутність у будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 не втратила інтересу до будинку, оскільки він був побудований спільними зусилля та за спільні кошти ОСОБА_5 та ОСОБА_9 для проживання їх сім`ї, а тому ОСОБА_5 має намір повернутися та вселитися у зазначений будинок.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 23 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_6 про позбавлення права користування житловим приміщенням - залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про вселення - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, 17 січня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 23 грудня 2021 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_11 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Посилається на те, що ОСОБА_5 самостійно виїхала з усіма речами з будинку 19 січня 2021 року та з того моменту вона проживає у власній трикімнатній квартирі у м. Чернігів.

Крім того, посилається на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є дітьми ОСОБА_5 які проживають окремо за іншими адресами і у будинку бували інколи.

Посилається на те, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, а рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та сином позивача ОСОБА_9 набрало законної сили та остаточно розірвало навіть умовні для позивача зв`язки.

Посилається на те, що відповідачі мають інше місце проживання і не мають безумовної необхідності проживати в будинку, який належить чужій для них людині і на який вони не мають жодного права.

23 лютого 2022 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_12 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Посилається на те, що твердження позивача про те, що ОСОБА_5 власноруч прийняла рішення виїхати з усіма речами з будинку не відповідає дійсним обставинам справи та спростовується наявним в матеріалах справи актом обстеження житлово - побутових умов, складеним депутатом Білогородської сільської ради відповідно до якого ОСОБА_5 вимушено залишила будинок разом з малолітніми дітьми у зв`язку з постійними погрозами та фізичним насиллям з боку чоловіка ОСОБА_9 .

Крім того, посилається на те, що ОСОБА_5 не втратила інтересу до будинку, який збудований спільною працею, за спільні кошти подружжя та має намір повернутися та вселитися в даний будинок разом з малолітніми дітьми, а тому тимчасове не проживання у житловому будинку, яке зумовлено об`єктивними поважними причинами(застосування насильства та погрози з боку колишнього чоловіка) не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування будинком.

23 лютого 2022 року ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Посилається на те, що житловий будинок, в якому ОСОБА_4 зареєстрований і проживав до вступу у навчальний заклад є його єдиним житлом. Крім того, позбавлення права користування ОСОБА_4 житловим будинком є грубим втручанням у право на житло у розумінні ст. 8 Конвенції.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , як власник відповідного житла не надала суду належних, допустимих та достовірних доказів того, що відповідачі не проживають в житловому приміщенні більше шести місяців без поважних на це причин.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 23 грудня 2021 в частині зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про вселення не оскаржується, тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_6 про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що на підставі свідоцтва про право власності виданого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Кондаковою Н.В. від 19 січня 2021 року, ОСОБА_1 є власником 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, що складається з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5, т.1).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом виданого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Кондаковою Н.В. від 05.01.2021 року спадщина, на яку в указаній частці видано це свідоцтво, складається з: 1/2(однієї другої) частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлому на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області 26.03.2014 року за індексним № 19590993, яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав цією службою 26.03.2014 року за № 512420, реєстраційний номер ОНМ 24. Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку спадкового майна видано ОСОБА_6 . Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку спадкового майна видано ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Право власності на 1/4 частку житлового будинку підлягає державній реєстрації (а.с.7, т.1).

Відповідно до довідки виданої Гореницькою сільською радою Києво-Святошинського району Київської області від 27 січня 2021 року № 02-16/23, зазначено що згідно картотеки реєстраційного обліку виконавчого комітету Гореницької сільської ради, в будинку АДРЕСА_2 , станом на дату видачі довідки, зареєстровано 4 (чотири) особи: ОСОБА_3 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_13 , ОСОБА_5 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.14, т.1).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, порушувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 провадження № 61-7894св20) зазначено, що «частиною четвертою статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення, обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку,передбаченому законодавством. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, у частині третій статті 71 ЖК України вказано випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Аналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: не проживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Згідно із статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин».

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності "остатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сам факт не проживання відповідачів у вказаній квартирі не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до ст. 71 ЖК України підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є не проживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 власноруч прийняла рішення виїхати з усіма речами з будинку не відповідає обставинам справи та спростовується наявним в матеріалах справи актом обстеження житлово - побутових умов складеним депутатом Білогородської сільської ради, відповідно до якого ОСОБА_5 вимушено залишила будинок разом з малолітніми дітьми у зв`язку з постійними погрозами та фізичним насиллям з боку чоловіка ОСОБА_9 .

Твердження апеляційної скарги про те, що відповідачі не цікавляться та не проживають в житловому приміщенні більше шести місяців колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивачем не надано суду доказів відповідно до приписів статтей 76-81 ЦПК України.

Згідно ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що підставою для виселення ОСОБА_4 є те, що він навчається і живе у м. Львові, а будинок використовував, як місце проживання на канікулах, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

ОСОБА_4 тимчасово відсутній у житловому будинку у зв`язку з навчанням, що є поважною причиною тимчасового не проживання у будинку та не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Крім того, житловий будинок в якому ОСОБА_4 зареєстрований і проживав до вступу у навчальний заклад є його єдиним житлом, тому позбавлення права користування житловим приміщенням є грубим втручанням у право на житло у розумінні ст. 8 Конвенції.

Згідно із рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, при вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року справі № 442/8188/19 (провадження № 61-7095св21).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 23 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 вересня 2022 року.

Головуючий

Судді