ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року м.Суми

Справа №585/3372/21

Номер провадження 22-ц/816/470/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання -Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Перехрестівський заклад загальної середньої освіти I-III ступенів Роменської міської ради Сумської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Перехрестівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Роменської міської ради Сумської області

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 20 грудня 2021 року, в складі судді Євлах О.О., ухвалене у м. Ромни, повний текст якого складено 30 грудня 2021 року,

в с т а н о в и в:

17 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Перехрестівського закладу загальної середньої освіти I-III ступенів Роменської міської ради Сумської області про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що з 03 вересня 2018 року вона офіційно працює на посаді вчителя історії та основ правознавства у Перехрестівський заклад загальної середньої освіти I-III ступенів Роменської міської ради Сумської області. У жовтні 2021 року після того, як була прийнята постанова Кабінету Міністрів щодо обов`язкової вакцинації освітян, їй погрожували відстороненням від роботи в разі ненадання відомостей щодо вакцинації від респіраторної хвороби СОVID-19. 05 листопада 2021 року від відповідача вона отримала повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19 № 2 від 04.11.2021 року, де вказувалося, що до 08 листопада вона повинна надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти СОVID-19 чи якийсь інший документ, який забороняє їй вакцинуватися, а в разі ненадання такого документу, її буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати. 08 листопада 2021 року відповідачем видано та 09 листопада 2021 року їй було вручено Наказ № 23- К «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », де було зазначено, що її відсторонено від роботи з 08.11.2021 на час відсутності щеплення від СОVID-19 без збереження заробітної плати. Наказ про відсторонення мотивований тим, що у неї відсутнє відповідне щеплення від СОVID-19, у зв`язку з чим відповідно до ст. 46 Кодексу законів про працю, Наказу Міністерства охорони здоров`я України №2153 та Постанови Кабінету міністрів №1236 вона відстороняється від роботи. Своє відсторонення вважає незаконним і її незгода з даним наказом базується на нормах чинного законодавства України та нормах міжнародного права. Зазначає, що передбачені ст. 46 Кодексу законів про працю підстави для її відсторонення відсутні, від обов`язкових медичних оглядів вона не відмовлялася. Також зазначає, що не зрозуміло звідки відповідач володіє інформацією стосовно відсутності у неї вакцинації від СОVID-19, якщо вона жодних письмових заяв чи повідомлень не надавала, а ця інформація є таємною. Вважає, що відмова надавати відомості про наявність щеплення від СОVID-19 та відсутність вакцинації від СОVID-19 не може бути підставою відсторонення її від роботи. Незважаючи на широке поширення згаданої хвороби, показників епідемії на території України або в окремих регіонах не досягнуто і офіційного рішення влади про визнання СОVID-19 епідемією не було. Про це свідчать і численні відповіді МОЗ України на звернення громадян. Визнання ВООЗ Коронавірус пандемією не передбачає автоматичне визнання такого епідемією в Україні. Також зазначала, що виключно Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлюється перелік обов`язкових профілактичних щеплень. Цим законом щеплення від СОVID-19 не встановлене, як обов`язкове, і тому відповідно не включене до календаря щеплень. А тому наказ Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04 жовтня 2021 року «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» суперечить чинному Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Дорожньою картою з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію СОVID-19 в Україні у 2021-2022 роках, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 24.12.2020 № 3018 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 09.02.2021 № 213), встановлено, що вакцинація від коронавірусної хвороби СОVID-19 в Україні буде добровільною для усіх груп населення та професійних груп. Жодним законом не встановлено порядку відсторонення працівників від роботи через відсутність у них відомостей про щеплення від СОVID-19. Посилаючись на те, що відсторонення її від роботи через відсутність вакцинації є незаконним, просила визнати наказ № 25-К від 08.11.2021 року незаконним та скасувати його, поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 20 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано Наказ № 25-К «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » від 08.11.2021 року в частині відсторонення від роботи вчителя історії та основ правознавства.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Перехрестівський заклад загальної середньої освіти I-III ступенів Роменської міської ради Сумської області, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що після відсторонення позивачки від роботи навчання в школі продовжувалось дистанційно, не відповідає дійсності. Згідно з наказом «Про відновлення навчання учнів 1-4 класів «червоному» рівні епідемічної безпеки» №95-ОД від 08 листопада 2021 року учні 1-4 класів з 08 листопада 2021 року навчалися в звичайному режимі.

Відповідно до наказу МОЗ № 2153 від 04.10.21 р. вакцинування можуть не робити лише ті працівники, які мають абсолютні протипоказання, позивач не надала доказів, що вона має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинації. Доводить, що видача оскаржуваного наказу ґрунтується на вимогах законодавства, має законну мету. Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, у тому числі й самих дітей. Вважає, що право позивача на працю у шкільному навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовилась від обов`язкового щеплення.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову не оскаржується, а тому відповідно до положень ч.1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 з доводами відповідача не погодилась, вважає рішення законним, обгрунтованим та таким, що прийняте без порушень норм матеріального та процесуального права, тому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно з наказом № 20 від 30.08.2018 року позивачка з 03.09.2018 року офіційно працює вчителем історії та основ правознавства в Перехрестівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Роменської районної ради Сумської області, яка з 23 грудня 2020 року була перейменована на Перехрестівський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Роменської міської ради Сумської області (а.с. 15, 68-73).

Відповідно до наказу № 18-К від 31.05.2021 року, позивачку офіційно переведено на постійне місце роботи вчителем історії та основ правознавства з 31 травня 2021 року (а.с.16).

Згідно з п.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Перехрестівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів на 2021 -2022 навчальний рік, працівники школи зобов`язані виконувати вимоги з охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії, протипожежної безпеки, передбачені відповідними правилами та інструкціями; та проходити медичний огляд у визначені терміни у відповідності з інструкцією про проведення періодичних медичних оглядів (а.с. 23-31).

Відповідно до Посадової інструкції вчителя історії і правознавства ОСОБА_1 , затвердженої директором Перехрестівської ЗОШ І-ІІІ ступенів 2018 року, позивачка була ознайомлена із завданнями та обов`язками, правами, відповідальністю, що повинна знати, з ким взаємодіє в роботі і які кваліфікаційні вимоги до неї ставляться. Відповідно до п.6 Посадової інструкції, встановлено кваліфікаційні вимоги до всіх вчителів. Згідно з п. 6.1 цих вимог, вчитель повинен мати фахову освіту, відповідати загальним етичним та культурним вимогам педагогічних працівників. Відповідно до п.5.2 Посадової інструкції, за невиконання чи неналежне виконання без поважних причин Статуту і Правил внутрішнього трудового розпорядку школи, законних розпоряджень директора школи та інших нормативних актів, посадових обов`язку, встановлених цією інструкцією, вчитель несе дисциплінарну відповідальність у порядку, визначеному трудовим законодавством (а.с. 18-22).

Відповідно до повідомлення № 2 від 04.11.2021р., за підписом директора школи, ОСОБА_1 повідомлено, що їй необхідно надати до 08 листопада 2021 року один із таких документів: документ, що підтверджує отримання повного курсу вакцинації або одну дозу дводозної вакцини від COVID-19, включеної ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; або міжнародний, внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної (жовтий сертифікат) або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини ( зелений сертифікат), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 р.№595. В повідомленні також зазначено, що в разі не надання до 08 листопада 2021 року одного із зазначених документів, на підставі ст. 46 КЗпП та ст. 12 Закону України «Про захист від інфекційних хвороб», керівництво має право відсторонити її від роботи. На час відсторонення оплата праці буде здійснюватися з урахуванням ч.1 ст. 94 КЗпП та ч. 1 ст. 1 Закону України « Про оплату праці». Крім того, період відсторонення від роботи не увійде до страхового стажу для призначення пенсії та оплати тимчасової непрацездатності. Період відсторонення без збереження заробітної плати не увійде й до стажу, що дає право на щорічну відпустку (а.с. 8).

Відповідно до Наказу № 25- К «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » від 08.11.2021 року, учителя історії та основ правознавства ОСОБА_1 , відсторонено від роботи з 08.11.2021 на час відсутності щеплення від СОVID-19 без збереження заробітної плати. Підстава: повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення СОVID-19 ОСОБА_1 від 04.11.2021 року № 2 (а.с. 9).

З Довідки про середню заробітну плату (дохід) від 18.11.2021 р. вбачається, що виплату заробітної плати ОСОБА_1 за роботу вчителем історії та основ правознавства Перехрестівської ЗОШ І-ІІІ ступенів, здійснює відділ освіти Роменської міської ради та за вересень - жовтень 2021 року нею відпрацьовано 61 день, за які їй нараховані 17643,52 грн. заробітної плати (а.с. 12).

Рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову мотивоване тим, що наказ № 25- К «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » від 08.11.2021 року про відсторонення позивачки від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності вакцинації від COVID-19 суперечить статті 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 8 (право на приватне життя) та ст.1 Протоколу № 1, оскільки обмеження її прав є не пропорційним поставленій меті за наявності можливості досягти поставлену мету (запобігання зараженню вірусом всіх учасників освітнього процесу) менш інтрузивними за характером заходами.

Суд вважав, що відповідач мав застосувати альтернативні заходи, направлені на обмеження контакту невакцинованої позивачки з учнями, які могли б мати менш «травматичний» ефект для позивачки, зокрема проводити уроки в дистанційному режимі, оскільки в цьому випадку не дотримано справедливого балансу між суспільними інтересами та повагою до прав позивачки, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та Конституцією України.

Проте, колегія суддів з таким висновком суду погодитись не може, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною першою статті 46 КЗпП України установлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:

- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

- в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, цей перелік не є вичерпним та за змістом вищеназваної статті КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені законодавством, тобто певним нормативним документом (Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц).

Тлумачення поняття «законодавство» було здійснено Конституційним Судом України у рішенні від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 КЗпП України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Законодавством, яке підлягає застосуванню до правовідносин, які є предметом розгляду у цій справі, відноситься Закон України «Про захист населення від інфекційний хвороб», Закон України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», Постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 26 жовтня 2021 року, що діяла на час спірних правовідносин), Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236», накази Міністерства охорони здоров`я від 5 лютого 2020 року за № 521 та від 04 жовтня 2021 року № 2153.

Відповідно до частин першої - другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційний хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (надалі - МОЗ) (Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90).

COVID-19 було віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб наказом МОЗ від 5 лютого 2020 року за № 521, яким розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, було доповнено пунктом 39 такого змісту: «39. COVID-19».

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 26 жовтня 2021 року, що діяла на час спірних правовідносин) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року установлено на території України карантин, який був встановлений постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, від 20 травня 2020 року № 392 та від 22 липня 2020 р. № 641.

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236» та доповнено її пунктом 41-6, відповідно до якого «керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я».

Відповідно до статті 10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Вказані нормативні акти неконституційними, нечинними чи незаконними на час вирішення спору в передбаченому законом порядку не визнавалися, а в даному спорі загальний місцевий суд не може вирішувати питання неконституційності законів України та протиправності рішень Кабінету Міністрів України і наказу Міністерства охорони здоров`я України, що стали підставою для відсторонення позивача від роботи.

Судом встановлено, що позивачка працює вчителем історії та основ правознавства у Перехрестівському закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Роменської міської ради Сумської області та входить до кола працівників, визначених вказаними актами, які підлягають щепленню.

Директором закладу 05.11.2021 р. було повідомлено ОСОБА_1 про необхідність щеплення проти COVID-19 та надання до 08.11.2021 р. відповідних документів про проходження цієї процедури або про наявність абсолютних протипоказань до такого щеплення, а також роз`яснено наслідки ненадання одного з таких документів у вигляді відсторонення від роботи без збереження заробітної плати.

Як видно зі змісту позовної заяви та наданих суду доказів, у ОСОБА_1 щеплення відсутнє, від його проведення вона відмовилась та не надала суду доказів про наявність у неї абсолютних протипоказань до проведення щеплення проти гострої респіраторної хвороби.

Таким чином, відсторонення ОСОБА_1 від роботи ґрунтується на вимогах закону, здійснено в спосіб, передбачений законом та за існування правових та фактичних підстав.

Доводи позивачки на обґрунтування позову про те, що передбачені ст. 46 Кодексу законів про працю підстави для відсторонення відсутні, від обов`язкових медичних оглядів вона не відмовлялася, не зрозуміло звідки відповідач володіє інформацією стосовно відсутності у неї вакцинації від СОVID-19, якщо вона жодних письмових заяв чи повідомлень не надавала, а ця інформація є таємною, відмова надавати відомості про наявність щеплення від СОVID-19 та відсутність вакцинації від СОVID-19 не може бути підставою відсторонення її від роботи суд вважає необґрунтованими, тому що цією статтею передбачено можливість відсторонення працівників від роботи в інших випадках, передбачених законодавством. Саме такий випадок і передбачений частиною другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», відповідно до якої працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб, якою є в тому числі гостра респіраторна вірусна інфекція COVID-19. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Суд звертає увагу, що норми чинного законодавства України не містять норм щодо примусової вакцинації, тому діюче законодавство у разі відмови чи ухилення від обов`язкової вакцинації дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати.

Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19).

Суд зазначає, що обов`язковість щеплення є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Між тим, такі втручання цілком припустимі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві.

Досліджуючи питання наявності закону ЄСПЛ в ухваленому 08 квітня 2021 року рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266):

«Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, «Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки» [GC], № № 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням).»

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а прийняті на його виконання Постанови Кабінету міністрів України, Накази МОЗ є лише способом реалізації законодавчого припису.

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272):

«Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

У відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи:

«285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі - відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З огляду на викладене суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд звертає увагу, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

Держава, встановивши відсторонення працівників закладів дошкільної освіти від виконання обов`язків, які ухиляються чи відмовляються від профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й дітей. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має виправдану мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

З огляду на викладене, суд вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ від 19 липня 1995 року № 133 зі змінами належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, однак це було прямим наслідком свідомого рішення позивача відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивачки на працю, визначеного статтею 43 Конституції України, оскільки за нею зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений. Обмеження позивачки було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Тобто, саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні, а не право на працю.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 березня 2021 року в справі № 331/5291/19 зазначив: «згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Зважаючи на це, не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту.

Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян.

Індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення батьками дитини при збереженні обсягу права дитини на здобуття освіти протиставляється загальному праву (інтересу) інших батьків та їх дітей, які провели щеплення, перед направленням дитини для здобуття освіти до освітніх закладів з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я.

Отже, держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущеною до занять, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином саму дитину, яка не отримала профілактичні щеплення. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) дитини від занять не призвело до порушення конституційного права дитини на освіту, яку вона може отримати в інших формах».

З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач з метою забезпечення безпеки усіх учасників шкільного освітнього процесу, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статті 46 КЗпП України правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивачки.

Таким чином, доводи апеляційної інстанції є істотними і дають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову позивачу у задоволенні позову із заявлених підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 384, 389 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Перехрестівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Роменської міської ради Сумської області задовольнити.

Скасувати рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 20 грудня 2021 року в оскаржуваній частині.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Перехрестівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Роменської міської ради Сумської області про скасування Наказу № 25-К «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1» від 08.11.2021 року в частині відсторонення від роботи вчителя історії та основ правознавства.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - О. Ю. Кононенко

Судді: В. І. Криворотенко

О. І. Собина