Справа №443/1665/18
Провадження №2/443/107/22
РІШЕННЯ

іменем України

10 червня 2022 року місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Равлінка Р.Г.,

секретар судового засідання Рибакова І.І.,

провів у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Жидачеві розгляд справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Ющук І.Л. про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

за участю:

позивачки ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Гивеля В.П.

встановив:

Позивачка, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Ющук І.Л. про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 01.10.2010 - недійсним.

Стислий виклад позиції сторін.

В обгрунтування позовних вимог, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, позивачка, ОСОБА_1 зазначає, що з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №136222717 від 31.08.2018 їй стало відомо, що її чоловіком за спільні кошти подружжя було набуто у власність житловий будинок АДРЕСА_2 . Згоди на укладення договору купівлі-продажу та купівлі за спільні кошти подружжя житлового будинку вона не надавала. Вважає, що договір купівлі-продажу недійсним, а тому просить скасувати і державну реєстрацію. Відповідно до умов договору купівлі-продажу житлового будинку, що укладений 01.10.2010 ні до підписання договору, ні після підписання договору зі сторони ОСОБА_3 від ОСОБА_2 кошти в сумі 81 065,00 грн. не отримувались, а отже вважає такий договір недійсним. Вважає, що в діях сторін в момент укладення оспорюваного договору наявний був умисел на укладення фіктивного правочину, оскільки відсутній був намір на укладення договору купівлі-продажу, в.т.ч. у ОСОБА_1 як дружини. Навпаки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладали оспорюваний договір з метою уникнення відповідальності ОСОБА_3 за борговими зобов`язаннями останнього, приховуючи у такий спосіб справжні наміри учасників правочину /т. 1 а. с. 2-4, т. 1 а. с. 160-161/.

09.01.2019 відповідачем ОСОБА_2 було подано відзив на позовну заяву в якому останній зазначає, що він повністю заперечує позовну заяву, вважає її безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Абсолютно безпідставно позивач намагається ввести в оману суд, вказуючи у позові, що «їй стало відомо з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №136222717 від 31.08.2018, що її чоловіком за спільні кошти подружжя було набуто у власність житловий будинок АДРЕСА_2 », оскільки це не відповідає дійсності, саме в цій частині , що їй про це стало відомо лише в серпні 2018 року, оскільки позивачка про те, що він хоче придбати даний житловий будинок, довідалась навіть раніше укладення даного договору купівлі-продажу житлового будинку від 01.10.2010, оскільки вони разом з її та його батьками обговорювали питання придбання даного житлового будинку, оскільки мали намір на тій земельній ділянці збудувати новий житловий будинок. На той час він, ОСОБА_2 , перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який було зареєстровано 11 жовтня 1997 року. За час перебування в шлюбі відповідач, дійсно придбав житловий будинок під літерою "А" разом з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 у продавця даного будинку - ОСОБА_3 , батька позивачки ОСОБА_1 та вона особисто була присутньою при укладенні даного договору у нотаріуса та надавала письмову заяву, підписану нею власноручно щодо придбання нею даного житлового будинку. Станом на серпень 2010 року, між ним, ОСОБА_2 та батьком позивачки ОСОБА_1 були довірливі стосунки і ОСОБА_3 навіть надав йому довіреність на представництво його інтересів в БТІ з питань подання та отримання належних йому документів щодо даного будинку. Договір купівлі-продажу житлового будинку було посвідчено між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_2 . 01.10.2010 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ющук І.Л. з дотриманням його форми та змісту. Згідно з п.3 даного договору даний житловий будинок належав продавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Згідно із пунктом 3 даного Договору, продавець стверджував, що земельна ділянка площею 0,25 га кадастровий номер :05:003:0029, на якій знаходиться вищевказаний житловий будинок, не приватизована, договори оренди щодо даної земельної ділянки не укладалися, що підтверджується довідкою №561, виданою Управлінням Держкомзему у Жидачівському районі Львівської області 16.09.2010. Згідно із пунктом 5 даного Договору, продаж вчинено за 81 065 грн, які він, покупець, сплатив продавцю до підписання даного договору. В абзаці другому п.5 даного Договору, зазначену у цьому договорі суму продавець вважав вигідною для себе , її розмір не пов`заний зі збігом якихось важких для нього обставин і повністю його задовольняв. Своїми підписами під цим договором сторони підтвердили факт повного розрахунку за проданий житловий будинок та відсутність у них будь-яких претензій фінансового характеру один до одного. Після укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу даного житлового будинку він своєчасно зареєстрував даний договір купівлі-продажу будинку у БТІ та ЕО та отримав витяг про державну реєстрацію прав № 27531728 від 05 жовтня 2010 року. На даній земельній ділянці вони із позивачкою вирішили збудувати новий будинок для потреб сім"ї і він звернувся з заявою до виконкому Чорноострівської сільської ради про надання дозволу на отримання будівельного паспорта на будівництво житлового будинку. Його заяву було задоволено та згідно рішення виконавчого комітету Чорноострівської сільської ради №64 від15.10.2010 йому було надано згоду на отримання будівельного паспорту. 21.12.2010 він подав повідомлення про початок виконання будівельних робіт до начальника інспекції ДАБК у Львівській області та в 2011 році розпочав будівництво нового будинку на даній земельній ділянці. Йому матеріально допомагали батьки та надавали йому значні кошти на придбання будівельних матеріалів, а також допомагали фізичною працею в будівництві даного будинку, який фактично на даний час вже збудований, про що відомо позивачці. З часом між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 почали виникати конфлікти і рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31.08.2015 шлюб між ними було розірвано. Окрім того, зазначає, що позивачка ОСОБА_1 не була стороною в договорі купівлі-продажу житлового будинку, її батько ОСОБА_3 , як продавець даного житлового будинку, починаючи з 01.10.2010, не оскаржував даного договору не звертався до суду з позовом про визнання його недійсним і лише через вісім років після його укладення ОСОБА_1 , його колишня дружина, звернулася до суду з даним позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, скривши від суду той факт, що вони давно є колишнім подружжям. Позивачем в додатках до позовної заяви надано копію свідоцтва про одруження, добре знаючи про те, що наш шлюб давно розірвано в судовому порядку та що рішення вступило у законну силу. Підсумовуючи зазначив, що оскільки позивачкою ще в жовтні 2010 року було відомо про укладення даного договору купівлі-продажу, вона була присутньою при його підписанні та давала згоду на укладення даного договору купівлі-продажу житлового будинку, жодних її прав, як одного із подружжя не порушено при укладенні даного договору, відтак позов вважає безпідставним та просить відмовити /т. 1 а. с. 32-36/.

21.05.2022 відповідачем ОСОБА_2 було подано заяву про застосування строків позовної давності в якій останній зазначає, що в даній справі позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими та такими, що пред`явлені з порушенням строків позовної даності, виходячи з наступного. Оспорюваний договір купівлі-продажу між ним та ОСОБА_3 було укладено 01.10.2010. Про це позивачка, його колишня дружина, також дізналася 01.10.2010, про що свідчить її письмова згода на укладення даного договору. Таким чином, перебіг позовної давності у справі за позовом ОСОБА_1 до нього, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі- продажу житлового будинку недійсним розпочався 02.10.2010 і закінчися 02.10.2013. Враховуючи те, що позивачка звернулася до суду з даним позовом лише 25.09.2018, тобто після спливу 3-х років з моменту, коли вона дізналася про вчинення правочину, він вважає, що вона пропустила строки звернення до суду, а тому слід застосувати наслідки спливу позовної давності, передбачені ч. 4 ст.267 ЦК України /т. 1 а. с. 176-177/.

21.05.2022 відповідачем ОСОБА_2 було подано заперечння на азяву про зміну підстав позову, в яких останній зазначає, що 01.10.2010 він ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку, при чому він був покупцем, а ОСОБА_3 продавцем. Згідно укладеного ними договору, не ОСОБА_3 передавав йому гроші за будинок, а навпаки, він, ОСОБА_2 , як покупець передав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 81 065, 00 грн (10 000 доларів на час укладення договору). Щодо фіктивності договору, зазначає, що згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Верховний суд України постанові від 31.03.2021 року у справі №201/2832/19 дійшов висновку, що основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Також Верховний Суд України зазначає: для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Враховуючи те, що його дії, як покупця, та дії ОСОБА_3 , як продавця були спрямовані на настання правових наслідків, передбачених договором купівлі-продажу і на той момент вони обоє бажали настання цих наслідків вважає, що немає підстав визнавати правочин, укладений між ними фіктивним та недійсним. Також зазначив, що вони як сторони, виконали свої зобов'язання: ОСОБА_3 передав йому житловий будинок, а він прийняв його та сплатив за нього певну грошову суму ОСОБА_3 . Окрім того, зазначає, що позивачка не є стороною договору, відповідно вона не може знати, які у них були наміри під час вчинення правочину та чи відповідало це їхній внутрішній волі. Обгрунтовуючи тим, що позивачка, його колишня дружина, яка не є стороною оспорюваного правочину, надала йому свою письмову згоду на укладення договору купівлі- продажу житлового будинку, тобто, жодних майнових прав та інтересів ОСОБА_1 укладенням договору купівлі-продажу він не порушив, а отже, немає жодних підстав визнавати його недійсним /т. 1 а. с. 178-179/.

23.06.2021 відповідачем ОСОБА_3 було подано відзив в якому останні зазначає, що оспорюваний договір є недійсним на підставі ст. 234 ЦК України, оскільки при його укладенні воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, на момент укладення договору в усіх сторін був умисел на фіктивність таких дій, оскільки на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу в нього наявні були боргові зобов`язання про що відомо всі учасникам договору та такий укладався з метою унеможливлення виконання таких. Окрім того, звертав увагу суду, що згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 20.03.1989 його батькові ОСОБА_5 на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5 . Спадкоємцями після його смерті були: його дідо- ОСОБА_6 , дружина діда (його баба) ОСОБА_7 та його сестра - ОСОБА_8 , оскільки останні були зареєстрованими та проживали на момент смерті з його батьком. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його дідо ОСОБА_6 . Спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 була також - ОСОБА_8 -дідова донька та його сестра, про що всім відомо. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його матір- ОСОБА_7 , після смерті якої в цілому перейшов вищевказаний будинок. Окрім того, з метою неотримання спадкового майна його сестрою, 01.10.2010 між ним та ОСОБА_2 , було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ющук І.Л. та зареєстрований в реєстрі за №3160. Звертає увагу суду, що коштів за нібито продаж будинку він від свого зятя не отримував та будинок фактично йому не передавав, що знову ж таки достеменно відомо всім учасникам правочину та що підтверджує у котре його фіктивність. На підставі вищевикладене, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку укладений 01.10.2010 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ющук І.Л. та зареєстрований в реєстрі за №3160 як такий, що є фіктивним /т. 1 а. с. 196-197/.

09.09.2021 представником ОСОБА_2 адвокатом Гивелем В.П. було подано відзив на заяву про зміну підстав позову, в якій останній зазначає, що його довіритель категорично не згідний з наведеними вимогами позивача та вважає їх такими, що не підлягають до задоволення з наступних підстав. Одною з вагомих підстав є те, що позивач. ОСОБА_1 , не була стороною в договорі купівлі-продажу житлового будинку, який вчинено 01.10.2010 і зареєстровано за реєстровим номером 3160 та копія якого міститься в матеріалах справи. ЇЇ батько, ОСОБА_3 , як сторона Договору (продавець), починаючи з 01.10.2010, не оскаржував даного договору та не визнавав його недійсним. Навпроти, він являється відповідачем у даній справі. Також, у заяві про зміну підстав позову позивачкою не наводиться жодного аргументу, який би свідчив про порушення її прав та законних інтересів при укладенні спірного договору. Зазначає, що в жодному з поданих процесуальних документів, позивачкою не наголошується на те, які саме її права та законні інтереси порушено спірним договором. А відтак, вважає, що відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову. Також, звертав увагу суду і на те, що спірний договір було укладено між сторонами: продавцем - ОСОБА_3 та покупцем - ОСОБА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ющук І.Л. з дотриманням його форми та змісту. У відповідності до п. 3 спірного договору, даний житловий будинок належав продавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом та продавець стверджував, що земельна ділянка, площею 0.25 га., кадастровий номер :05:003:0029, на якій знаходиться відчужуваний житловий будинок, не приватизована, договори оренди даної земельної ділянки не укладались, що підтверджується довідкою №561, виданою Управлінням Держкомзему у Жидачівському районі Львівської області 16.09.2010. Згідно п.5 спірного договору, продаж вчинено за 81 065 гривень, які покупець сплатив продавцю до підписання Договору. Також, у абзаці другому п.5 спірного договору, зазначену у цьому Договорі суму продавець вважав вигідною для себе, її розмір не пов`язаний із збігом якихось важких для нього обставин і повністю його задовольняв. А тому, своїми підписами під цим Договором сторони підтвердили факт повного розрахунку за проданий житловий будинок та відсутність між сторонами будь-яких претензій фінансового характеру. Це дослівно вказано у спірному договорі. Відтак, вважає покликання позивачки на ч. 1 ст.215 ЦК України безпідставними та такими, що не мають ніякого документального підтвердження у зв`язку із чим в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просить відмовити у повному обсязі /т. 1 а. с. 241-242/.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Коліщук З.М. від 16.11.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Підготовче судове засідання призначено на 05.02.2019. Витребувано від приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Ющук І.Л. копії договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , який укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 01.10.2010/т. 1 а. с. 18-19/.

05.02.2019 у зв"язку з неявкою сторін підготовче судове засідання було відкладено на 29.03.2019 /т. 1 а.с.52/

29.03.2019 у зв"язку із заявленим клопотанням позивача розгляд справи було відкладено на 28.05.2019 /т. 1 а. с. 78-79/.

28.05.2019 у зв"язку із перебуванням судді Коліщук З.М. у відпустці справу було знято з розгляду /т. 1 а. с. 107/.

Відповідно до протоколу потворного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2020 головуючим суддею для цієї справи визначено суддю Равлінка Р.Г. /т. 1 а. с.111/.

Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінко Р.Г. від 27.08.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження на 29.09.2020 /т. 1 а. с. 112-113/.

29.09.2020 зв"язку із перебуванням судді Равлінка Р.Г. на навчанні справу було знято з розгляду /т. 1 а. с. 127/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 09.10.2020 справу розглядом було відкладено на 05.02.2021 /т. 1 а. с. 128/.

05.02.2021 у зв`язку із заявленим клопотанням адвокати Луки Т.М. про відкладення підготовчого засідання та у зв`язку із викликом третьої особи ОСОБА_9 підготовче засіданні було відкладено на 05.05.2021 /т. 1 а. с. 147-151/.

05.05.2021 у зв"язку із заявленим клопотанням про зміну предмету позову підготовче засідання було відкладено на 10.06.2021 /т. 1 а. с. 163-165/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 05.05.2021 в задоволенні клопотання про залучення до участі в справі ОСОБА_9 в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору та прийнятті позовної заяви ОСОБА_9 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_1 , Жидачівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, видане 27.07.2009 державним нотаріусом Жидачівської державної нотаріальної контори Панчишину В.В. та визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку укладеного 01.10.2010 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ющук І.Л. та зареєстрований в реєстрі за №3160 - відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_9 , з доданими до неї документами повернуто заявниці /т. 1 а. с. 169-171/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 10.06.2021 у зв`язку із заявленим клопотанням ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, справу розглядом було відкладено на 23.06.2021 /т. 1 а. с. 183/.

23.06.2021 у зв"язку із клопотанням про надання терміну для подачі відповіді на відзив відповідача підготовче засідання було відкладено на 10.08.2021 /т. 1 а.с.205-207/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 23.06.2021 в задоволенні клопотання позивачки ОСОБА_1 про об`єднання справ в одне провадження було відмовлено /т. 1 а.с.212-213/.

10.08.2021 у зв`язку із прийняттям заяви про зміну підстав позову підготовче засідання було відкладено на 22.10.2021 /т. 1 а.с.235-236/.

22.10.2021 у зв`язку із клопотанням представника ОСОБА_1 адвоката Луки Т.М. про відкладення розгляду справи підготовче засідання було відкладено на 12.11.2021 /т. 1 а. с.249-250/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 12.11.2021 у задоволенні клопотання представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Луки Т.М. про призначення судово-психологічної експертизи із використанням поліграфа було відмовлено /т. 2 а.с.18-20/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 12.11.2021 підготовче провадження у справі було закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті на 21.12.2021 /т. 2 а.с.15-16/.

21.12.2021 у зв`язку з неявкою позивачки справу розглядом було відкладено на 08.02.2022 /т. 2 а. с. 38/.

08.02.2022 у зв`язку із необхідністю допиту свідків та забезпечення їх явки справу розглядом було відкладено на 04.03.2022 /т. 2 а. с. 52-60/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 04.03.2022 у зв`язку з заявленим клопотання представника позивачки справу розглядом було відкладено на 19.04.2022 /т. 2 а.с. 66/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 19.04.2022 у зв`язку з заявленим клопотання представника позивачки справу розглядом було відкладено на 19.05.2022 /т. 2 а.с. 74-75/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 19.05.2022 у зв`язку з заявленим клопотання позивачки справу розглядом було відкладено на 10.06.2022 /т. 2 а.с. 84/.

Розгляд справи по суті відбувся 10.06.2022 за участі позивачки ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Гивеля В.П.

Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги просила задовольнити з мотивів наведених у позові, а також зазначила, що відповідачі уклали між собою не договір купівлі-продажу, а був договір дарування спірного будинку.

Окрім того, в судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 була допитана в якості свідка та пояснила, що Спірний житловий будинок належав її батьку ОСОБА_3 , який перейшов йому у спадок від матері. 11.10.1997 між нею та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб та вони проживали разом у АДРЕСА_3 . В 2010 році вони разом із колишнім чоловіком ОСОБА_2 вирішили почати будівництво нового будинку на земельній ділянці, де знаходився старий будинок, який було відчужено за спірним договором купівлі-продажу. Відтак, вирішили оформити право власності за ОСОБА_2 , оскільки в неї була маленька дитина і вона не мала можливості займатися переоформленням права власності. Право власності було оформлено шляхом укладення договору купівлі-продажу, оскільки так було простіше. Кошти за договором сторонами не передавалися, оскільки батько позивачки ОСОБА_3 подарував їм спірний будинок як сім`ї. Під час укладення спірного договору-продажу вона надавала згоду у нотаріуса, оскільки вважала, що договір укладався в інтересах сім"ї. В старому будинку ОСОБА_3 не проживав, оскільки він не придатний для проживання, а лиш інколи, коли відбувалося будівництво нового будинку залишався там. Позивачка не змогла пояснити яким чином спірним договором порушено її інтереси. Причиною звернення до суду стало те, що у новий будинок колишній чоловік її не впускає, хоча разом із колишнім чоловіком вони його будували для сім`ї, а тепер чоловік вважає, що будинок його. Вважає, що в разі задоволення позову будинок повернеться її батьку, а він в свою чергу подарує його внукові та її сину ОСОБА_10 . Розуміє, що має право власності на спільне майно подружжя. Окрім того, вважає, що фіктивність укладення договору підтверджується борговою розпискою між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 . Також зазначила, що ОСОБА_11 не звертався до ОСОБА_3 з підстав повернення боргу.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Гивель В.П. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з мотивів наведених у відзиві, а тому в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Додатково зазначив, що спірним договором не порушуються права позивачки ОСОБА_1 , а також пропущено строк позовної давності.

Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Ющук І.Л будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленим про часта місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Свідок, ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що відповідач ОСОБА_3 це її рідний брат. Про договір купівлі-продажу їй нічого не відомо, однак вважає, що має частку в даному будинку, оскільки від своєї частки в спадковому майні вона не відмовлялася.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини

Згідно свідоцтва про одруження серія НОМЕР_1 виданого 11.10.1997 відділом РАГС Львівського міськвиконкому ОСОБА_2 та ОСОБА_1 11.10.1997 одружилися, про що 11.10.1997 зроблено запис № 2129 /т. 1 а.с. 10/

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Ющук І.Л. 01.10.2010 та зареєстрованого в реєстрі за №3160 ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому глузді та ясній пам`яті, діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій, уклали цей договір про таке: продавець продає, а покупець купує житловий будинок АДРЕСА_2 . Інвентаризаційна оцінка житлового будинку згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством Львівської обласної ради «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 26.08.2010 за №27125337, становить 81 065,00 грн. Продаж вчинено за 81 065,00 грн., які покупець оплатив продавцю до підписання даного договору. Зазначену в цьому договорі суму продавець вважає вигідною для себе, її розмір не пов`язаний зі збігом якихось важких для нього обставин і повністю його задовільняє. Своїми підписами під цим договором сторони підтверджують факт повного розрахунку за проданий житловий будинок та відсутність у них будь-яких претензій фінансового характеру один до одного /т. 1 а.с.26/.

Згідно згоди на купівлю житлового будинку від 01.10.2010 ОСОБА_1 маючи намір врегулювати майнові права та обов"язки подружжя, попередньо ознайомлена з вимогами чинного законодавства щодо дійсності правочинів, розуміючи значення своїх дій та керуючись ст. 60-65 Сімейного кодексу України, дала свою згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_2 , житлового будинку АДРЕСА_2 . При цьому ствердила, що договір купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сім"ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладання цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню /т. 1 а.с.42/.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 136222717 від 31.08.2018 будинок за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, реєстровий номер 3160, від 01.10.2010 праві приватної власності належить ОСОБА_2 /т. 1 а.с.5-6/.

Згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31.08.2015 у справі № 462/147/15-ц, яке набрало законної сили 22.09.2015 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано /т. 1 а.с.39/.

Відповідно до розписки від 13.04.2010 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , отримав у позику від ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , грошові кошти в сумі 15 000, 00 доларів США , які зобов`язується повернути по першій вимозі. Кошти отримав для будівництва по АДРЕСА_1 В разі неповернення коштів зобов"язуюсь переписати житловий будинок АДРЕСА_1 /т. 1 а.с. 231/

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

Згідно з ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

За правилами статей 317, 319, 658 ЦК України виключно власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, лише власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, в тому числі реалізує право його продажу.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалась на фіктивність укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином; фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки цього правочину. Викладене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 21.01.2015 у справі №6-197цс14.

Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. ч. 1,5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

Така правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16.

Як роз`яснено у п. п. 7, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом; особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно правового висновку Об`єднаної Палати Верховного Суду/ Касаційного Господарського Суду у справі №910/12787/17 від 16.10.2020 року 1) особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

На обгрунтування цього твердження ОП ВС/КГС зазначила, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Внаслідок цього захисту має реально відбуватися припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта та відновлення порушених прав.

Спосіб захисту розглядається як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення мети цього захисту права.

Конституція гарантує можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагається, щоб твердження позивача про порушення було обгрунтованим - тобто порушення дійсно повинно мати місце і стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів позивача. Отже, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа (а це кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі). Якщо дії сторін договору просто здаються заінтересованій особі неправомірними - такі не можуть бути оспорені в суді, без доведення порушення права заінтересованої особи. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. При цьому, позовна давність застосуванню не підлягає.

На обґрунтування цього твердження ОП ВС/КГС зазначила, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача оспорюваними правочинами (їх частинами) є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).

ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа» в контексті вимог про визнання правочину недійсними, а тому питання належного позивача у кожному конкретному випадку є оціночним, у зв`язку з чим слід враховувати те, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, зокрема, що у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені та така особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції чи віндикації.

Обґрунтовуючи свою заінтересованість у результатах оспорювання вказаного вище договору купівлі-продажу, позивачка посилалась на те, що в разі визнання договору недійсним будинок повернеться її батьку ОСОБА_3 , який подарує його своєму онукові та її сину ОСОБА_10 .

В ході судового розгляду встановлено, що спірний договір є реальним оскільки після укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_3 спірним будинком не користувався, а ОСОБА_2 було передано кошти за будинок, відтак умови договору було виконано.

Позивачкою не було доведено належними та допустимими доказами відсутність в учасників оспорюваного правочину наміру створити юридичні наслідки.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.

Суд звертає увагу, що позивачка не була стороною за договором позики (кредитором), а відтак укладенням спірного договору її законні інтереси як заінтересованої особи порушені не були.

Суд не вбачає правових підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу фіктивним та недійсним, оскільки наявність боргових зобов`язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_11 , не є безумовною підставою для обмеження його у праві розпоряджатися будинком. Окрім того, також визнання недійсним спірного договору призведе до порушення прав ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час укладення спірного договору купівлі продажу перебували у зареєстрованому шлюбі та будинок було придбано у батька позивачки ОСОБА_3 .

Суд звертає увагу, що в разі задоволення позовних вимог становище позивачки погіршиться, оскільки вона втратить право на спірне майно, яке було придбано під час шлюбу.

В ході судового розгляду справи позивачка ОСОБА_1 не змогла довести, конкретні факти порушення її майнових прав та законних інтересів та не довела, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його недійсним її майнові права буде захищено та відновлено.

З врахуванням вищенаведеного суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідачем ОСОБА_2 було подано заяву про застосування строків позовної давності.

Щодо вказаного клопотання суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до ст. 257, ч. 1 ст. 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Суд зазначає, що перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, не досліджуючи питання позовної давності.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність порушеного права позивачки та про відмову в позові з підстав його необґрунтованості, питання застосування позовної давності не досліджується.

Керуючись статтями 4,5,12,13,81,259,263-265,268 ЦПК України, суд,

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Ющук І.Л. про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 01.10.2010, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ющук І.Л., зареєстрованим в реєстрі за № 3160 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини 6 ст. 259 та частини 1 ст. 268 ЦПК України складання повного рішення суду відкладено на десять днів.

У зв`язку з оголошенням у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 20.06.2022.

Суддя Р.Г. Равлінко