Єдиний унікальний номер судової справи: 489/6272/21
Номер провадження: 22-ц/812/558/22 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2022 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2022 року, ухваленого під головуванням судді - Коваленка І.В. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» (надалі - МКП «Миколаївводоканал») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

в с т а н о в и л а:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до МКП «Миколаївводоканал» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позивач зазначає, що з 01 вересня 2016 року обіймав посаду начальника відділу економічної безпеки в МКП «Миколаївводоканал». Наказом від 19 квітня 2021 року № В/К-0027 його було звільнено у зв`язку із скороченням чисельності працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Своє звільнення вважає не законним оскільки скорочення проведено з численними та грубими порушеннями процедури. Зазначені в наказі про його звільнення підстави - наказ № 59 від 19 січня 2021 року не відповідають приписам п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, оскільки не наведено техніко-економічного обґрунтування причин проведення структурних змін, які потребували вивільнення працівників, виказанням відмови його із незгодою на переведення на іншу роботу, відсутність можливості у власника або уповноваженого ним органу перевести його за згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, та вивченням власником або уповноваженого ним органом переважного права на залишення працівників на роботі. Наказ не містить належних доказів змін в організації виробництва і праці, які потребують вивільненню працівників. Скорочення адміністрацією підприємства здійснювалося у період, коли на підприємстві наявні чисельні вакансії, значна частина яких тривалий час не заповнюється. Відповідачем не було запропоновано позивачу усі вакансії, які були на підприємстві на час винесення попередження або які відкрилися до дати скорочення, зазначеної у наказі № 59 від 19 січня 2021 року, що свідчить про невиконання вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП України.

Вказує, що раніше відповідачем вже двічі було незаконно його звільнено, у тому числі через недотримання вимог законодавства при скороченні, що встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2020 року, яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду 30 березня 2020 року в частині порушення відповідачем законодавства при звільненні ОСОБА_1 , поновлення його на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 22 березня 2021 року, визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 за скороченням штату у березні 2020 року через недотримання відповідачем вимог законодавства при скороченні.

Посилаючись на викладене та на порушення відповідачем порядку скорочення та незаконного звільнення з роботи позивач просив суд скасувати наказ № ВК-0027 від 19 квітня 2021 року про його звільнення, поновити на посаді начальника відділу економічної безпеки в МКП «Миколаївводоканал», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 квітня до дня поновлення на роботі, а також в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача 10 000 грн, у зв`язку з порушенням його трудових прав та третім незаконним звільненням.

12 жовтня 2021 року МКП «Миколаївводоканал» надало відзив на позов, в якому в задоволенні позовних вимог просить відмовити через безпідставність доводів позивача.

Вказує, що МКП «Миколаївводоканал» було витримано всю процедуру скорочення чисельності та звільнення позивача, в тому числі і передбачену ч.2 ст. 40, ч.3 статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування ОСОБА_1 , якому запропоновано було вакантні посади, що відповідали його кваліфікації. Щодо причин та обґрунтування (у тому числі техніко-економічне) скорочення посади, на якій працював позивач, його зазначено у доповідній записці директора з управління персоналом від 18 січня 2021 року за № 1 та протоколі наради генерального директора МКП «Миколаївводоканал» від 18 січня 2021 року за № 1.

Дискреційні повноваження керівника підприємства щодо управління персоналом, визначення штату працівників, його чисельності, реалізуються керівником через призму економічних показників підприємства та ефективності впливу результатів праці працівників на напрямки діяльності підприємства.

У своїй заяві позивач намагається переконати суд в тому, що в наказі № 59 від 19 січня 2021 року повинно бути зазначено техніко-економічне обґрунтування причин скорочення, проте такі вимоги до подібних наказів не передбачені законодавством.

Що стосується відмови позивача від переведення на іншу роботу, відсутності можливості відповідача перевести позивача за згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, та вивченням відповідачем переважного права на залишення працівників на роботі, то ці обставини підлягають дослідженню і з`ясуванню судами при розгляді трудових спорів, а тому бажання бачити ці обставини у наказі № 59 від 19 січня 2021 року - це лише думка позивача.

Позивач безпідставно намагається переконати суд в тому, що початком надання пропозицій вакансій є момент його ознайомлення з наказом № 59 від 19 січня 2021 року. Цей наказ є логічною причиною та правою підставою для подальшого попередження про майбутнє звільнення від 19 лютого 2021 року за № 309/36, пропонування вакансій та майбутнього звільнення позивача за наказом від 19 квітня 2021 року № В/К-0027.

За статтею 49-2 КЗпП України початок надання пропозицій вакансій на тому самому підприємстві обумовлений моментом персонального попередження, а не моментом ознайомлення з наказом про скорочення працівників, внесення змін до штатного розпису та структури.

Відповідач вважає, що не порушував вимоги статті 49-2 та ч.2 ст. 40 КЗпП України, коли не запропонував позивачу усі вакансії, які були на підприємстві у період з моменту видачі наказу № 59 від 19 січня 2021 року і до попередження про майбутнє звільнення від 19 лютого 2021 року за № 309/36.

Що стосується посад «оператора хлорної установки 4р» НСВ та «машиніст насосних установок 2 розряду» ВОСК, які згадує позивач, то ці посади не були вільними на момент оформлення наказів № в/к-038 від 07 квітня 2021 року та № В/к-039 від 09 квітня 2021 року, оскільки це посади на які тимчасово у зв`язку із виробничою необхідністю були переведені працівники, оскільки працівники, які займають ці посади постійно, перебували на лікарняному та відпустці.

За змістом статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю. Це головна умова залишення на роботі.

Начальник «відділу економічної безпеки», яку обіймав позивач (як і сам відділ економічної безпеки) на підприємстві була унікальною, ані до створення цього підрозділу, ані після його скорочення. Функції та завдання, які ставились перед цим відділом, не виконував та не виконує жодний інший структурний підрозділ відповідача. Тому відповідач вважає, що не порушував вимоги статті 42 КЗпП України, що також відповідає позиції Верховного Суду, наведеної в постанові від 27 березня 2019 року у справі № 756/5243/17.

Щодо порушення частини третьої статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та абзацу 3 частини шостої статті 92-2 КЗпП України такі доводи позивача не відповідають дійсності. У своєму повідомленні первинної профспілкової організації про заплановане скорочення чисельності або штату працівників за № 105/36 від 19 січня 2021 року, відповідачем вказано причини звільнення, кількість і категорії працівників, яких таке скорочення може стосуватися. Крім того, з головою профспілки була проведена спільна нарада щодо запобігання майбутнього звільнення працівника, посада якого скорочується. Під час якої голова профспілки наголосив про обов`язок працедавця працевлаштувати працівника, посада якого скорочується і рекомендував запропонувати такому працівнику для переведення усі вакансії, які існуватимуть на підприємстві з моменту попередження і до звільнення працівника.

У відповіді на відзив, які надані до суду 20 жовтня 2021 року ОСОБА_1 вказав на недоведення відповідачем дотримання процедури вивільнення працівників, правомірності та законності його звільнення.

У запереченнях на відповідь на відзив, які надані до суду 27 жовтня 2021 року МКП «Миколаївводоканал» вказало, що пояснення, міркування, аргументи і мотиви позивача жодним чином не обґрунтовують позовні вимоги та не спростовують доводів відповідача дотримання процедури скорочення позивача.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2022 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач вчасно попередив ОСОБА_1 про скорочення штату та з дотриманням ч.3 ст.49-2 КЗпП запропонував йому наявні на дату попередження і по дату вивільнення вакантні посади. Судом не встановлено порушення відповідачем законодавства при скорочені штату працівників та звільненні позивача за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, а тому вимоги про скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 та поновлення його на роботі задоволенню не підлягають. Вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними, а відтак також задоволенню не підлягають.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування усіх фактичних обставин справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не досліджені належним чином зазначені у позові обставини щодо наявності техніко-економічного обґрунтування причин проведення структурних змін на підприємстві, судом безпідставно не прийнято до уваги той факт, що з моменту попередження про майбутнє звільнення відповідач ухилився від обов`язку працевлаштування працівника на низку посад, які були вакантні на час дії попередження. Також судом безпідставно відхилено доводи про відмову відповідачем визначити наявність переважного права позивача на залишення на роботі з урахуванням однакових посад, а саме керівників інших структурних підрозділів.

У відзиві на апеляційну скаргу МКП «Миколаївводоканал» просило рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що з 18 липня 2016 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з МКП «Миколаївводоканал», з 01 вересня 2016 року займав посаду начальника відділу економічної безпеки (а.с. 110-112).

Наказом МКП «Миколаївводоканал» № 59 від 19 січня 2021 року з метою оптимізації процесів управління підприємством, мобілізації наявних ресурсів на предмет ефективної діяльності підприємства і потребою скорочення адміністративних витрат, 19 квітня 2021 року введено в дію організаційну структуру підприємства у новій редакції та оголошено про скорочення штату працівників шляхом виключення із штатного розпису керівних працівників, професіоналів, фахівців і службовців підприємства посади начальника відділу економічної безпеки (код 1229.1) у кількості 1 штатної одиниці (а.с.21-22).

Цим же наказом, доручено в строк до 19 січня 2021 року повідомити первинну профспілкову організацію про майбутнє звільнення працівника з причин скорочення штату та до 19 лютого 2021 року попередити працівника про майбутнє звільнення у зв`язку зі скороченням штату (п.1 ст. 40 КЗпП України), а також запропонувати працівнику, що підлягає звільненню роботу за відповідною посадою/кваліфікацією, а за її відсутності інші вакантні посади.

З вищевказаним наказом ОСОБА_1 особисто було ознайомлено 20 січня 2021 року, який проставив відмітку, що наказ не відповідає вимогам законодавства про працю.

19 січня 2021 року генеральним директором МКП «Миколаївводоканал» направлено повідомлення голові первинної профспілкової організації підприємства від 19 січня 2021 року № 105/36 про заплановане з 19 квітня 2021 року скорочення штату відділу економічної безпеки у складі начальника відділу економічної безпеки - 1 особа (а.с.137).

19 лютого 2021 року ОСОБА_1 був попереджений про скорочення своєї посади та ознайомлений з вакантними посадами на підприємстві у кількості 153 професій та посад (а.с. 24-34).

Цього ж дня ОСОБА_1 надав свою згоду на переведення на вакантну посаду - начальника режимно-секретного органу, про що зробив відповідну відмітку в попередженні.

У зв`язку з ненадання допуску СБУ у Миколаївській області до державної таємниці зайняття посади режимно-секретного органу позивачем не відбулося (а.с.183-184).

15 березня 2021 року відповідачем направлено в профспілковий комітет МКП «Миколаївводоканал» подання №2 від 13 березня 2021 року про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 (а.с.138).

Згідно виписки з протоколу №3 чергового засідання профкому МКП «Миколаївводоканал» від 23 березня 2021 року вказане вище подання профспілковим комітетом було взято до уваги відповідно до ст. 43-1 КЗпП України, оскільки ОСОБА_1 не є членом профспілкової організації, що діє на підприємстві (а.с.139).

02 березня 2021 року ОСОБА_1 було запропоновано для ознайомлення і надання згоди для переведення вакантні посади на підприємстві у кількості 153 професій та посад, про що свідчить Повідомлення № 393/36.

06 квітня 2021 року позивачу в Повідомленні № 647/36 також було запропоновано для ознайомлення і надання згоди для переведення, вакантні посади на підприємстві у кількості 155 професій та посад.

16 квітня 2021 року ОСОБА_1 знову були запропоновані для ознайомлення і надання згоди для переведення вакантні посади на підприємстві у кількості 154 професій та посад ( Повідомлення № 722/36) (а.с.57-67)

19 квітня 2021 року позивачу також були запропоновані для ознайомлення і надання згоди для переведення вакантні посади на підприємстві у кількості 154 професій та посад, що підтверджується Повідомленням № 731/36 (а.с.68-78).

Позивач згоди на переведення не надав та в повідомленнях робив відмітку про те, що скорочення його посади відбувається з порушенням законодавства.

19 квітня 2021 року відповідачем складено акт про відмову ОСОБА_1 від переведення на іншу роботу, копію якого надано позивачу (а.с. 140).

Наказом №В/К-0027 МКП «Миколаївводоканал» від 19 квітня 2021 року позивача було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, з яким ОСОБА_1 ознайомлений в той же день під особистий підпис (а.с.79).

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Як на підставу задоволення своїх вимог позивач посилається на те, що наказ про своє звільнення є незаконним, оскільки його видано з порушенням процедури скорочення працівників, передбаченої законодавством та не містить техніко-економічного обґрунтування причин проведення структурних змін, які потребують вивільнення працівників. Не було запропоновано усі вакантні посади, які були на підприємстві на момент оголошення скорочення штату працівників наказом № 59 від 19 січня 2021 року і до дати його скорочення. Роботодавцем не було вивчено переважне право на залишення працівників на роботі. Не отримано від нього відмови від переведення на іншу роботу. Відповідачем порушено зобов`язання, передбачені законом перед первинною профспілковою організацією, яка діє на підприємстві.

Так, згідно статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч.2 ст.40 КЗпП України).

Частини перша, третя статті 49-2 КЗпП України передбачають, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року з подальшими змінами).

Отже, виходячи з системного тлумачення частин першої та другої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Отже, обов`язок роботодавця працевлаштувати працівника, який підлягає скороченню, полягає у необхідності запропонувати йому вакантну посаду або роботу за відповідною професією чи спеціальністю, іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавецьє таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 та від 18 березня 2020 року у справі №461/3024/18.

Згідно ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Власник здійснює права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України (ч.2 ст. 65 Господарського кодексу України).

Рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі №755/3495/16-ц.

Як встановлено судом, виданню наказу про скорочення штату працівників, внесення змін до штатного розпису та структури МКП «Миколаївводоканал» від 19 січня 2021 року №59 в якому зазначено, що саме зметою оптимізації процесів управління підприємством, мобілізації наявних ресурсів на предмет ефективної діяльності підприємства і потребою скорочення адміністративних витрат передував розгляд питання доцільності існування в структурі та у штатному розкладі підприємства відділу економічної безпеки у складі 1 штатної одиниці - начальника відділу, що підтверджується доповідною запискою директора з управління персоналом від 16 січня 2021 року та протоколом наради Генерального директора МКП «Миколаївводоканал» від 18 січня 2021 року №1 (а.с.141-144).

Згідно наказу від 19 січня 2021 року №59 надано доручення директору з управління персоналом в строк до 19 січня 2021 року повідомити первинну профспілкову організацію про майбутнє звільнення працівника з причин скорочення штату та до 19 лютого 2021 року попередити працівника про майбутнє скорочення, з 19 березня 2021 року по 01 квітня 2021 року направити до первинної профспілкової організації підприємства подання про надання згоди на звільнення працівника члена профспілки, що підлягає звільненню за п.1 ст. 40 КЗпП України.

На виконання вказаного наказу 19 лютого 2021 року ОСОБА_1 було попереджено про майбутнє звільнення за скороченням штату із одночасним пропонуванням йому усіх вакантних посад, які були наявні на підприємстві на дату попередження, що підтверджується попередженням від 19 лютого 2021 року № 309/36 (а.с.24-34).

Із переліку вакантних посад, позивачем була обрана посада начальника режимно-секретного органу, але призначення на неї його не відбулося з причин не залежних від відповідача.

В подальшому відповідач неодноразово пропонував позивачу наявні вакантні посади, що підтверджується повідомленнями від 02 березня 2021 року № 393/36, 06 квітня 2021 року № 647/36, 16 квітня 2021 року № 722/36, 19 квітня 2021 року № 731/36. Між тим, ОСОБА_1 жодної вакантної посади не обрав, посилаючись на порушення законодавства.

Отже, наведене свідчить про те, що відповідач вчасно попередив ОСОБА_1 про скорочення штату та з дотриманням ч.3 ст. 49-2 КЗпП України запропонував йому наявні вакантні посади на дату попередження - 19 лютого 2021 року і по день звільнення - 19 квітня 2021 року, що відповідає правовим позиціям Верховного Суду.

За таких обставин, безпідставними є твердження позивача про те, що відповідач зобов`язаний був запропонувати йому вакантні посади на які були прийняті інші працівники наказами МКП «Миколаївводоканал» у період з 22 січня 2021 року до 11 лютого 2021 року, оскільки заповнення цих посад відбулося до попередження позивача про скорочення до 19 лютого 2021 року.

Також відповідачем правомірно не було запропоновано позивачу посади, заповнення яких здійснено відповідачем на підставі наказів від 07 квітня 2021 року № В/К-038 (переведення з посади «прибиральник виробничих приміщень» НСВ на посаду «оператор хлорної установки 4р» НСВ) та 09 квітня 2021 року № В/К-039 (прийняття на посаду «машиніст насосних установок 2 розряду» ВОСК), оскільки на ці посади переводилися та приймалися працівники на період тимчасової непрацездатності іншого працівника, який постійно обіймає вказану посаду та перебуває на лікарняному з 07 квітня 2021 року по 23 квітня 2021 року та на період відпустки основного працівника з 02 квітня 2021 року по 19 квітня 2021 року.

Разом з тим, згідно з п.3 ч.1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» вакансія - вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа.

Відповідно до частини третьої статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується, зокрема, гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Отже, якщо працівник відсутній у зв`язку із хворобою, відрядженням, відпусткою, посада, яку він займає, не є вакантною.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду у справах №452/832/16-ц від 16 січня 2018 року, № 285/4227/18 від 23 грудня 2020 року, № 755/14564/18 від 28 квітня 2021 року.

Що стосується доводів позивача про те, що роботодавцем не було вивчено переважне право на залишення працівників на роботі, то колегія погоджується з висновком суду про відхилення цих доводів з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Застосування положень статті 42 КЗпП України можливе серед працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади.

Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року справа №756/5243/17, від 12 серпня 2020 року у справі №753/3889/17.

Наказом МКП «Миколаївводоканал» від 03 лютого 2021 року № 97 було доручено кадровій комісії провести засідання для визначення кандидата на звільнення за посадою начальник відділу економічної безпеки з причин, передбачених п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.98).

Так, згідно наказу МКП «Миколаївводоканал» від 19 січня 2021 року № 59 скороченню підлягала одна штатна одиниця посада начальника відділу економічної безпеки.

Як встановлено, посада начальника відділу економічної безпеки, яку обіймав ОСОБА_1 , а також і сам відділ на підприємстві за своїм функціональним призначенням була єдиною на підприємстві та покладені на таку посаду завдання і обов`язки, жоден інший підрозділ не виконував.

У зв`язку з чим переважне право (ст. 42 КЗпП України) у даному випадку кадровою комісією не розглядалося та за підсумками голосування 12 лютого 2021 року прийнято рішення запропонувати Генеральному директору в якості кандидатури на звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням посади «начальник відділу економічної безпеки ОСОБА_1 (протокол засідання №4) (а.с.94-97).

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для скасування наказу № 59 МКП «Миколаївводоканал» від 19 квітня 2021 року та поновлення позивача на посаді начальника відділу економічної безпеки та обґрунтовано відмовив у задоволені позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не отримано відмови від переведення на іншу роботу не заслуговують на увагу, оскільки підтверджуються наявними в матеріалах справи попередженням від 19 лютого 2021 року та повідомленнями від 02 березня 2021 року, 06 квітня 2021 року, 16 квітня 2021 року, а також актом від 19 квітня 2021 року про відмову працівника від переведення на іншу роботу.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність доган або зауважень під час виконання позивачем своїх посадових обов`язків як на підставу про недоцільність прийняття рішення керівником про скорочення відділу та його посади не заслуговують на увагу з огляду на викладене вище щодо виключної компетенції власника підприємства чи установи або уповноваженого ними органу з прийняття таких рішень.

Також, не заслуговують на увагу посилання на те, що попередження від 19 лютого 2021 року було підписано в.о. генерального директора Місурою А.В., оскільки у період з 13 лютого 2021 року по 20 лютого 2021 року генеральний директор перебував у відряджені (наказ №113 від 10 лютого 2021 року).

Інші доводи в апеляційній скарзі зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Отже, розглядаючи спір, що виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 26 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 20 червня 2022 року.