Справа № 503/1474/21
Провадження № 2/503/70/22
21 червня 2022 року Кодимський районний суд Одеської області в складі:
головуючого-судді Вороненка Д.В.,
за участю секретаря судового засідання Вдовиченко В.О.,
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кодима, у порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 , Кодимський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження,
Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на ті обставини, що в період з 01.03.2020 року по 31.08.2020 року проживав, а в подальшому з 02.01.2020 року і до теперішнього часу проживає з ОСОБА_1 . При цьому, ОСОБА_1 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 народилась дитина син ОСОБА_4 . Внаслідок вказаного записи про батьків цієї дитини був проведений у відповідності ст. 122 СК України, а саме як таку, що походить від подружжя, тому батьком був записаний ОСОБА_3 . У березні 2021 року позивач дізнався від ОСОБА_1 , що є батьком згаданої вище дитини. У зв`язку з чим позивач для захисту своїх прав змушений пред`явити до позивача позов шляхом подання відповідної позовної заяви, в якій просить суд визнати його батьком ОСОБА_5 та зобов`язати Кодимський ВДРАЦС виключити з актового запису № 2748 про народження ОСОБА_5 відомості про ОСОБА_3 , як батька, і внести до зазначеного актового запису відомості про нього, як батька, змінити прізвище дитини « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 », а її по батькові « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 ».
02.12.2021 року ухвалою суду (а.с.21-22) відкрито провадження за вказаним позовом та справу призначено до розгляду у загальному позовному провадженні з повідомленням сторін. Одночасно роз`яснено відповідачу його право у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу Кодимського районного суду Одеської області відзив на позов. Копію ухвали надіслано сторонам.
У встановлений судом строк відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на позов (відзиву).
10.02.2022 року ухвалою суду (а.с.66-67) закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 , в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову та відзначала про своє бажання щоб розгляд справи скоріше закінчився.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Кодимський ВДРАЦС в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був своєчасно повідомлений належним чином у відповідності до вимог ч.2, 4-6, 8 п.1 ст. 128 та ч.5 ст. 130 ЦПК України, про свідчить відповідна розписка його представника від 24.05.2022 року. При цьому, дана третя особа подала до суду письмове клопотання № 520/24.21-21 від 27.05.2022 року про розгляд справи без участі його представника, в якій зазначив, що не заперечує проти заявлених вимог.
Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, відповідачем не подано відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зі згоди позивача суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Заслухавши третю особу, яка прийняла участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
З 19.11.2016 року ОСОБА_1 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , про що свідчить копія свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 видане Кодимський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 19.11.2016 року (а.с.10).
В період з 01.03.2020 року по 31.08.2020 року ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджує акт Виконавчого комітету Кодимської міської ради Одеської області від 11.05.2021 року № 555 (а.с.13).
Згідно ч.1 ст. 122 СК України, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_3 народилась дитина син ОСОБА_5 , про що свідчить копія свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 виданим Хмельницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (а.с.11).
Висновки суду
щодо необхідності проведення у даній справі судово-генетичної експертизи:
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
Згідно ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Положеннями частин 1-3 статті 13 ЦПК України також передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи. Враховуючи обставини справи, чутливість правовідносин, в яких виник спір, суд вважає, що встановлення факту кровного споріднення між батьком і дитиною не може вважатися об`єктивним за відсутності висновку судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-текст є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, параграф 34, від 07 травня 2009 року). Аналогічні висновки зроблені Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в своїх постановах у праві № 159/3926/18 (у ЄДРСР № 93053415) та у праві № 530/1231/16-ц (у ЄДРСР № 88016592).
При цьому, ч.2 ст. 128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.
Однак, суд звертає увагу на ту обставину, що норма ч.2 ст. 128 СК України існує в редакції з часу набрання даним кодексом чинності, тобто ще з 01.01.2004 року, в той час як рішення у справі Калачова проти Російської Федерації № 3451/05 було ухвалено лише 07 травня 2009 року.
Відповідно до ч.4 і 8 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України.
Ураховуючи положення пункту 5 і 8 ст. 197 ЦПК України та висновки зроблені Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в своїх постановах від 17.10.2018 року у праві № 661/1157/16-ц і від 04.08.2021 року у праві № 494/1611/18 під час проведення підготовчого засідання 10.02.2022 року (записи № 13-20 у період з 10:19:17 години до 10:24:13 години протоколу підготовчого засідання від 10.02.2022 року на а.с.61) судом на виконання вимог пункту 3 ч.5 ст. 12 ЦПК України позивачу ОСОБА_2 було детально роз`яснено необхідність доказування свого батьківства належними і допустимими доказами, а також можливість заявити ним суду клопотання про призначення судово-генетичної експертизи.
Однак, позивач ОСОБА_2 не скористався роз`ясненими йому судом процесуальними правами на здобуття і надання суду доказів в обґрунтування заявлених ним позовних вимог та не виявив бажання просити суд призначити проведення у даній справі судово-генетичної експертизи.
Згідно положень ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
В свою чергу суд не вважає такими, що яким-небудь чином впливає на необхідність проведення судово-генетичної експертизи для правильного вирішення даної справи, посилання позивача ОСОБА_2 на відсутність в нього грошових коштів на оплату проведення судово-генетичної експертизи у даній справі, оскільки від результатів останньої залежать не лише його особисті права, а й особисті права самої малолітньої дитини.
Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Суд додатково відзначає, що предмет позову у даній справі має важливе значення для особистих прав самої дитини, що насамперед стосується чутливих правовідносин пов`язаних із взаємозв`язком дитини з особою, яка в дійсності є її батьком.
За умов того, що позивач ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 і малолітній ОСОБА_5 проживають разом, то суд не вбачає жодних перешкод для участі і забезпеченні участі цих осіб під час проведення судово-генетичної експертизи.
Тому суд вважає, що матеріальні інтереси позивача ОСОБА_2 , пов`язані із небажанням нести витрати на проведення експертизи, за жодних обставин не можуть переважати значення висвітлених вище особистих прав дитини під час вирішення судом спору у даній справі.
Таким чином суд не вважає обґрунтованою основну позовну вимогу про визнання батьківства позивача щодо дитини за умов ненадання ним суду належних і допустимих доказів на її підтвердження.
щодо оцінки доказів наданих позивачем в обґрунтування заявленого позову:
На підтвердження обґрунтованості свого позову про визнання батьківства позивачем ОСОБА_2 до позовної заяви було додано три світлини (а.с.12) на яких його зафіксовано разом із малолітньої дитиною, але зазначені світлини на думку суду жодним чином не підтверджують факт батьківства позивача ОСОБА_2 щодо малолітнього ОСОБА_5 , оскільки не є належним і допустимим доказом цього факту.
Жодних інших доказів в обґрунтування позову про визнання батьківства позивачем суду не надано.
щодо позовної вимоги про внесення змін до актового запису про народження:
Позовна вимога позивача про внесення змін до актового запису № 2748 про народження ОСОБА_5 є похідною вимогою від основної позовної вимоги про визнання батьківства, у зв`язку з чим не підлягає окремому задоволенню за умови відмови в задоволенні основної вимоги. Тому в цій частині позову також необхідно відмовити.
Крім цього, суд вважає відзначити те, що у випадку задоволення позову позивача ОСОБА_2 в частині вимог пред`явлених ним до відповідача ОСОБА_3 , то таке рішення само по собі було б підставою для внесення органом ДРАЦС відповідних змін до актового запису про народження. У зв`язку з чим вимога позивача про зобов`язання органу ДРАЦС внести зміни до актового запису про народження може бути предметом судового рішення виключно у випадку оскарження бездіяльності щодо виконання судового рішення про визнання батьківства, а тому її заявлення позивачем в позовній заяві разом із позовною вимогою про визнання батьківства є безпідставним внаслідок своєї передчасності. Водночас суд також звертає увагу позивача на те, що у пред`явленому ним позові орган ДРАЦС був визначений третьою особою, а не відповідачем.
Ураховуючи вище викладене суд вважає, що заявлений позивачем позов є необґрунтованим, у зв`язку з чим не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. 133, 141, 223, 258, 259, 264, 265, 280 ЦПК України, суд
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Кодимським районним судом Одеської області за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повне рішення складено 22.06.2022 року.

Суддя Д.В. Вороненко