Справа № 136/2348/21
провадження № 2/136/519/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2022 р. м. Липовець

Суддя Липовецького районного суду Вінницької області Шпортун С. В., за участі секретаря судового засідання Белінської С.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець, у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу "Центр надання соціальних послуг" Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області про визнання незаконними та скасування наказу про відсторонення позивача від роботи, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного відсторонення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із вищевказаним позовом до Комунального закладу "Центр надання соціальних послуг" Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області (далі - відповідач, скорочена назва - КЗ «"ЦНСП"), в якому ставить на вирішення суду вимоги:

- визнати незаконним та скасувати Наказ № 44-од по Комунальному закладу «Центр надання соціальних послуг» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області від 08.12.2021 про відсторонення його, ОСОБА_1 від роботи та поновити на роботі на посаді фахівця із соціальної роботи;

- зобов`язати Комунальний заклад «Центр надання соціальних послуг» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області виплатити йому, ОСОБА_1 , невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи і до дня звернення до суду в розмірі 6217, 41 грн.

Підставність позову позивач обґрунтовує тим, що він, ОСОБА_1 , працює у Комунальному закладі «Центр надання соціальних послуг» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області та на даний час займає посаду фахівця із соціальної роботи.

08.12.2021 відповідачем йому було вручено Наказ № 44-од про відсторонення від роботи, на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID - 19 від 29.11.2021 року № 167, та із посиланням на ст. 46 КЗпП, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 р. № 1645 - III, наказ МОЗ «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 за №2153, від 01.11.2021 за № 2393, пункт 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 за № 1236.

Позивач вказує у позові, що в трудовому контракті, в посадові інструкції, в будь-якому іншому документі, що підписані між ним та відповідачем такого зобов`язання не має, як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення від роботи за відсутності вищезгаданого щеплення, отож з підстав порушення відповідачем вимог Конституції України, Кодексу законів про працю України, інших нормативно правових актів, позивач вважає такий наказ про відсторонення його від роботи незаконним, таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку із чим він має бути поновлений на роботі, а йому має бути виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, що послугувало підставою звернення до суду із даним позовом.

У визначений судом строк представником відповідача було надано до суду відзив, відповідно до якого останній позов не визнав, просив суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, мотивуючи тим, що при винесенні оскаржуваного наказу діяв у спосіб, в порядку та на підставі вимог статті 46 Кодексу законів про працю України, статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних захворювань", наказу МОЗ України від 01.11.2021 за №2393 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, постанови КМУ від 09.12.2020 за N 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Просив врахувати, що втручання у фізичну недоторканість заявника можна вважати виправданою міркуванням охорони здоров`я та необхідністю контролювати поширення інфекційних захворювань у регіоні. Разом з цим, вказав, що інформація про COVID сертифікат та щеплення не входить до переліку документів, що підлягають під медичну таємницю та є конфіденційною, а тому його надання є обов`язковим.

Позивач не використав своє право на подачу відповіді на відзив.

Ухвалою суду від 04.01.2022 було прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі т а вирішено здійснювати розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін.

У визначений судом строк відповідач заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін не надав, також не надав зустрічного позову в межах визначеного судом строку, тому суд здійснює розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно і безпосередньо оцінивши зібрані у справі докази, встановив із записів у трудові книжці серія НОМЕР_1 (а.с.8-12), що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з Комунальним закладом «Центр надання соціальних послуг» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області, та займає посаду фахівця із соціальної роботи.

29.11.2021 ОСОБА_1 було повідомлено про обов`язкове профілактичне щеплення проти хвороби COVID-19 (а.с.15), в підтвердження чого надано повідомлення за №167 за підписом директора Комунального закладу «Центр надання соціальних послуг» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області Побережець Р..

08.12.2021 було видано Наказ № 44-од «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », за підписом директора Комунального закладу «Центр надання соціальних послуг» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області (а.с.7).

Вказаний наказ виданий на підставі вищевказаного повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID - 19 від 29.11.2021 за № 167, та керуючись. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 за № 1645 - III, наказом МОЗ «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 за №2153, від 01.11.2021 за № 2393, пункт 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020за № 1236.

Відповідно до статті 1 Конституції Україна (далі - Конституція) Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Трудові відносини в Україні врегульовані КЗпП України (ст. 1).

Статтею 21 КЗпП України (далі - Кодекс) проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я.

Статтею 46 КЗпП України встановлено, що відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Таким чином, перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, який визначений статтею 46 Кодексу, не є виключним; положення цієї статті передбачають можливість його розширення, проте лише актами законодавства України.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" (далі Закон), профілактичні щеплення проти дифтерії, коклюша, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Відповідно до частини другої ст. 12 Закону, на яку відповідач посилається в наказі як на підставу відсторонення позивача від роботи, працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Нормами цієї статті також передбачено запровадження інших обов`язкових щеплень, проте виключно в порядку, встановленому законом.

Так, ч.3, 4 ст. 12 Закону встановлено, що в разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.

Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у частині сьомій статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" від 6 квітня 2000 року N 1645-III , де зазначено, якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

З аналізу вказаної норми Закону слідує, що щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 за статтею 12 Закону не є обов`язковим, а право затверджувати Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням згідно з календарем щеплень проти інфекційних хвороб надано Міністерству охорони здоров`я за погодженням з Міністерством фінансів, відповідно до частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" (Постанова Кабінету Міністрів України, від 23.04.2001 № 375, «Про делегування Міністерству охорони здоров`я повноважень на затвердження нормативно-правового акта»).

При цьому, вказаний Закон дає право на ухвалення рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях, яке належить до виключної компетенції головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря Автономної Республіки Крим, а також головних державних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя та за умови наявності відповідних епідемічних показань.

Вказаний Закон чітко визначає порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень.

Судом встановлено, що наказом МОЗ України від 04.10.2021 за № 2153, відповідно до статті 10 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я", статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, затверджено «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», відповідно до якого визначено перелік працівників яких професій підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Наказом МОЗ від 01.11.2021 за №2393, було затверджено зміни до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, який доповнено новими пунктами відповідно до якого увійшли посади працівників установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів.

Наведені акти підтверджують, що посада позивача як фахівця із соціальної роботи КЗ «ЦНСП» Липовецької міської ради Вінницької області увійшла до Переліку професій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

Водночас, суд звертає увагу, що наказ МОЗ України від 04.10.2021 за № 2153, та наказ МОЗ від 01.11.2021 за №2393, на які відповідач посилається в оскаржуваному наказі та якими було затверджено зміни до Переліку, які підписані першим заступником міністра МОЗ та відповідно міністром МОЗ не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» ( в подальшому - Перелік).

Обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, визначено пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 N 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" в редакції, чинній на час винесення оскаржуваного наказу (далі - Постанова КМУ), якою передбачено відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Судом встановлено, що підставою для відсторонення від виконання посадових обов`язків позивача у оскаржуваному наказі стало повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 29.11.2021, складене керівником комунального закладу працівником якого є позивач.

У той же час суд звертає увагу, що в оскаржуваному наказі відсутні посилання на наявність рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах прийняті головний державним санітарним лікарем України чи іншими повноважними особами; відсутні посилання на відповідні письмові підтвердження лікаря на підтвердження відмови позивача від профілактичних щеплень чи акт засвідчений в присутності свідків.

Ураховуючи наведене, посилання відповідача у наказі N 44-од від 08.12.2021 як на підставу для відсторонення позивача від роботи лише на повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 29.11.2021, не можна розцінювати як ухилення чи відмову від щеплення та є порушенням вимог статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" від 6 квітня 2000 року N 1645-III.

Крім наведеного, суд зауважує, що право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване статтею 43 Конституції, включено до розділу ІІ Конституції і належить до основних прав і свобод людини та громадянина.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року №6-р(II)/2019).

За ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків передбачених Конституцією.

Зокрема, пунктом 1 ст. 92 Конституції України встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України.

Суд констатує, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 ст. 92 Конституції України таке втручання дозволено виключно законами України.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України (ст. 76 Конституції України).

Відповідно до пункту 2 ст. 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами, втім цей орган не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав.

Частинами 2, 3, 6 ст. 10 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України; якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує цей закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

З огляду на наведені норми, суд вважає, що рішення про відсторонення працівника від роботи, яке прийнято у формі «Постанови КМУ», в спосіб, що не відповідає вимогам пункту 1 статті 92 Конституції та статті 12 Закону, поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України, тому суд дійшов до переконання про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Постанови КМУ та необхідність вирішення даного спору на підставі норм статей 43, 64, 92 Конституції, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19.

Також суд звертає увагу, що положення п.5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» зобов`язують, а не надають право підприємствам, установам і організаціям усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У той же час МОЗ України не затверджувало на даний час вказаного переліку інфекцій, ухилення щеплення від яких може бути підставою для відсторонення від роботи.

Крім цього, відповідно до п.4 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, яке затверджене Наказом Міністерства охорони здоров`я України 16.09.2011 №595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11.08.2014 року №551 щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 №595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.08.2014 року №551), та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку.

Профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 до вказаного Календаря профілактичних щеплень в Україні наразі не включені.

Важливо, що за результатами 5-го засідання Парламентської Асамблеї Ради Європи, на якому було заслухано звіт Комітету з соціальних питань, охорони здоров`я та сталого розвитку, і прийнято Резолюцію №2361 (2021) «Вакцини проти Covid-19: етичні, юридичні та практичні міркування», основними тезами якої стало:

п.7.3.1 забезпечити, щоб громадяни були поінформовані про те, що вакцинація не є обов`язковою і що ніхто не зазнає політичного, соціального чи іншого тиску на вакцинацію, якщо вони цього не хочуть.

п. 7.3.2 забезпечити, щоб ніхто не піддавався дискримінації у зв`язку з тим, що він/вона не був вакцинований, через можливі ризики для здоров`я або не бажає вакцинуватися;

п.7.5.2 використовувати свідоцтва про вакцинацію виключно за призначенням для моніторингу ефективності вакцини, потенціальних побічних ефектів та небажаних явищ.

В демократичному суспільстві імунізація має бути доступною, але не примусовою, оскільки найвищою цінністю є здоров`я та захист прав осіб.

Разом з тим, Європейська хартія прав пацієнтів у статті 6 гарантує кожному право на конфіденційність особистої інформації, включаючи інформацію про свій стан здоров`я і можливі діагностичні чи терапевтичні процедури, а також на захист своєї приватності під час проведення діагностичних оглядів.

Основи законодавства України про охорону здоров`я (Закон України від 19.11.92 р. (статті 391, 40, 78 ("г") стверджують, що пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта.

За визначенням у статті 11 Закону України "Про інформацію" не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Ураховуючи приведені нормативно-правові акти, визначення терміну "профілактичні щеплення", приведеного у статті 1 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", суд вважає, що під дію статті 11 Закону України "Про інформацію" підпадають будь-які медичні відомості, втручання, маніпуляції діагнози, тощо, що спростовує доводи відповідача в цій частині наведені у відзиві, що надання такої інформації не підпадає під конференційну.

Також суд погоджується, що обов`язковість щеплень, які належним чином не закріплені в законодавстві, є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано ст. 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Проте, таке право не є абсолютним.

Європейсьбкий Суд з прав людини в ухваленому від 08.04.2021 рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» вказує, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії.

Запобігання зараженню вірусом, не може розглядатись як легітимна мета за обставинами цієї справи, оскільки обмеження позивача в праві заробити собі на життя та на повагу до приватного життя полягає у праві вибору не робити те, що не визнано обов`язковим для всіх жителів України Законами.

Суд звертає увагу, що відповідач не зміг переконливо довести, що обмежувальний захід, у виді відсторонення позивача від роботи, до якого він вдався і який мав для позивача негативні наслідки, оскільки останній був відсторонений від роботи та позбавлений права на отримання заробітку, сприяв досягненню заявленої державними органами мети запобіганню зараженню вірусом.

Ураховуючи всі встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає вимоги позивача щодо скасування наказу №44-од від 08.12.2021 про відсторонення його від роботи на час відсутності щеплення від COVID-19 правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, суд зазначає, що доводи відповідача викладені ним у відзиві на позовну заяву в цій частині спростовуються наведеними обставинами в контексті правових норм регулювання даного спору.

Вирішуючи вимоги позивача в частині поновлення на роботі, суд вважає, що вони не підлягають до задоволення, оскільки позивача не було звільнено з роботи, а лише відсторонено, що за приписами КЗпП не є тотожними поняттями, отож в цій частині суд відмовляє в задоволенні позову.

Вирішуючи вимоги позивача про зобов`язання відповідача виплатити невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, суд враховує, що відповідно до положень ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Судом було встановлено, що з 08.12.2021 позивачеві було призупинено виплату заробітної плати на час відсторонення від роботи, а оскільки таке відсторонення визнано судом незаконним з мотивів наведених судом вище, то суд вважає, що вимоги про стягнення заробітної плати також підлягають до задоволення, оскільки вони є похідними від вищевказаних вимог.

Утім суд позбавлений можливості, у зв`язку із відсутністю належної доказової бази у справі щодо відпрацьованих днів за останні два місяці провести перерахунок заробітної плати за час відсторонення позивача від роботи, відтак визначення заробітку покладає на відповідача.

Питання судових витрат суд вирішує на підставі Глави 8 ЦПК України, а оскільки позов задоволено частково, то судові витрати підлягають розподілу пропорційно до задоволених позовних вимог, на підставі доказів належних у справі.

Керуючись ст. 6, 12-13, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Комунального закладу "Центр надання соціальних послуг" Липовецької міської ради Вінницького району Вінницькоїв області (вул.Героїв Майдану 22, м.Липовець, Вінницький р-н, Вінницька обл., 22500) про визнання незаконними та скасування наказу про відсторонення позивача від роботи та поновлення позивача на роботі та виплати заробітної плати за час вимушеного відсторонення, - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Комунального закладу «Центр надання соціальних послуг» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області № 44-од від 08.12.2021 «Про відсторонення ОСОБА_1 від роботи».

Зобов`язати Комунальний заклад «Центр надання соціальних послуг» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області виплатити ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за весь час незаконного відсторонення від роботи.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Комунальному закладу «Центр надання соціальних послуг» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 коп.

Стягнути з Комунальному закладу «Центр надання соціальних послуг» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області на користь держави судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 коп.

Допустити рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць до негайного виконання.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення безпосередньо до Вінницького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Світлана ШПОРТУН