Постанова

Іменем України

16 червня 2022 року

м. Київ

справа № 212/4504/21

провадження № 61-4312св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - первинна профспілкова організація незалежної профспілки гірників України публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу у складі судді Чайкіна І. Б. від 16 грудня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., від 05 квітня 2022 року, і виходив з наступного.

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - первинна профспілкова організація незалежної профспілки гірників України ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач мотивував тим, щовін працював у ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». З 01 квітня 2020 року займав посаду начальника дільниці № 4 шахти «Октябрська», з якої його було звільнено 30 квітня 2021 року у зв`язку із закінченням строку, погодженого сторонами. Наказ про звільнення вважає незаконним, оскільки строкових договорів з відповідачем не укладав.

Із урахуванням зазначеного, а також змінених позовних вимог, позивач просив позов задовольнити: визнати незаконним та скасувати наказ від 30 квітня 2021 року № 715-к про звільнення з підприємства на підставі пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України у зв`язку із закінченням строку трудового договору; поновити його на роботі у ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на посаді начальника дільниці № 4 шахти «Октябрська»; стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки ОСОБА_1 шляхом подання заяви погодився на переведення його на роботу на умовах контракту, його підпис на контракті свідчить про погодження працівника з його умовами. Строк дії контракту становить з 01 травня 2020 року по 01 травня 2021 року. Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачабуло звільнено з роботи у зв`язку із закінченням строкового трудового договору (контракту) на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Наказ роботодавця прийнято у межах законодавства України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 квітня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 грудня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивача було прийнято на роботу за строковим контрактом, в якому чітко зазначено, що строк його дії становить з 01 травня 2020 року по 01 травня 2021 року. Оскаржений позивачем наказ роботодавця від 30 квітня 2021 року № 715-к визнано таким, що прийнято у межах трудового законодавства України, підстав для визнання його незаконним та скасування не встановлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У травні 2022 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 грудня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 квітня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначив неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-254цс17, від 03 листопада 2017 року у справі № 308/8168/15-ц, у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 753/16193/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/27037/17-ц, від 06 грудня 2018 року у справі № 757/26016/17-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України). Посилається заявник і на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме положень статей 21, 23, 24, 36 КЗпП України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), а також на те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У касаційній скарзі заявниквказує, що укладення трудового договору на певний строк, або ж на час виконання певної роботи повинно бути відображено як у заяві працівника про прийняття на роботу, так і в наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформлюється цей трудовий договір.

Заявник стверджує, що він контракту, в якому визначено строковий характер трудових відносин, із роботодавцем не укладав та не підписував. Наказ про прийняття на роботу, в якому чітко були б визначені строки трудового договору, відповідачем не видавався і він з ним не ознайомлювався. Позивач зазначає, що він виконував свою трудову функцію на підставі безстрокового трудового договору з 07 червня 2004 року. Вказує, що контактна форма трудового договору застосовується лише у випадках, прямо передбачених законом.

Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі.

У червні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У поданому відзиві на касаційну скаргу ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» посилається на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, необґрунтованими, такими, що не спростовують правильних по суті судових рішень судів першої та апеляційної інстанції. Вважає, що під час розгляду справи судами належним чином досліджено наявні у матеріалах справи докази. Наведенні скаржником висновки Верховного Суду стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у цій справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 травня 2020 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» в особі голови правління Новака С. Б. було укладено контракт (строковий трудовий договір) № 6101, строк дії якого сторонами визначено з 01 травня 2020 року по 01 травня 2021 року.

Відповідно до пункту 7.2 контракту (строкового трудового договору) № 6101 від 01 травня 2020 року однією із підстав його припинення є закінчення строку дії (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України).

Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердив ознайомлення та волевиявлення на підписання строкового трудового договору.

Також встановлено, що ОСОБА_1 у травні 2020 року звертався до підприємства із заявою, в якій просив у відповідності до пункту 2 частини першої статті 23 КЗпП України укласти з ним строковий трудовий договір на посаду начальника дільниці шахти «Октябрська» на строк та умови, що будуть визначені договором.

Наказом ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» № 715-к від 30 квітня 2021 року «Про припинення трудового договору з працівником шахти «Октябрська», у зв`язку із закінченням строку, погодженого сторонами» трудовий договір з ОСОБА_1 припинено на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України з 01 травня 2021 року, останній робочий день - 30 квітня 2021 року.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями пункту 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядав як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає окремої заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив у заяві про прийняття на роботу за строковим трудовим договором та шляхом підписання самого строкового трудового договору.

Закінчення строку дії трудового договору і видання у зв`язку із цим наказу про звільнення не є ініціативою щодо розірвання трудового договору, а лише доводить відсутність ініціативи та наміру роботодавця переукласти або продовжити трудовий договір, трудові відносини.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов достатньо обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не було доведено порушення роботодавцем вимог трудового законодавства при звільненні працівника на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

При вирішенні спору суди встановили, що між позивачем та відповідачем існували строкові трудові відносини. Між ОСОБА_1 та ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» був укладений строковий трудовий договір зі строком дії з 01 травня 2020 року по 01 травня 2021 року. Волевиявлення позивача на укладення строкового трудового договору підтверджується складеною ним заявою, в якій позивач просив укласти із ним строковий трудовий договір у відповідності до пункту 2 часини першої статті 23 КЗпП України, а також підписом на самому строковому трудовому договорі.

Слід зазначити, що між сторонами спору було також укладено додаток № 1 до строковоготрудового договору № 6101 від 01 травня 2020 року, яким врегульовано питання оплати праці, а також були укладені додаткові угоди № 1 від 14 вересня 2020 року, № 2 від 15 жовтня 2020 року до вказаного строковоготрудового договору (зокрема щодо збільшення розміру окладу). Вказані обставини свідчать про обізнаність та згоду позивача на укладення строковоготрудового договору. Отже ОСОБА_1 мав усвідомлювати строковий характер трудових правовідносин, а також вірогідність їх припинення після закінчення строку дії трудового договору.

Установивши, що строк дії трудового договору з позивачем закінчився

01 травня 2021 року, і відповідач не виявив свою волю на його продовження, а наполягав на його припиненні, суди дійшли обґрунтованого висновку про законність звільнення позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору.

Судами попередніх інстанцій надано належну оцінку поданим сторонами доказам, зроблено правильні та об`єктивні висновки про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті без додержання норм матеріального і процесуального права.

За встановлених у цій справі обставин висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду, висловленим у постановах, на які послався заявник у касаційній скарзі.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого від 16 грудня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович