Провадження № 22-ц/812/399/22 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2022 року м. Миколаїв

справа № 487/1765/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Калашник А.О.,

переглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання

за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Альфа-Банк»

на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 7 жовтня 2021 року суддею Бобровою І.В. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 11 жовтня 2021 року ),

У С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року АТ «Альфа-Банк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист права власності.

Позивач зазначав, що 19 травня 2008 року між АКБ „Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, відповідно до якого остання передала кредитору в іпотеку належне їй нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру загальною площею 66,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі застереження в іпотечному договорі та відповідно до статті 37 Закону Про іпотеку АТ Альфа-Банк, як правонаступник АТ Укрсоцбанк та АКБ Укрсоцбанк, набув право власності на іпотечне майно у позасудовому порядку та звернувся до відповідачів, які проживають та зареєстровані за вказаною адресою, з письмовою вимогою звільнити житлове приміщення, яку останні у добровільному порядку не виконали.

Посилаючись на втрату відповідачами права користування житлом у зв`язку з переходом до банку права власності, та перешкоди у реалізації права власності, які передбачені статтею 41 Конституції, статтями 319, 321 ЦК, а також наявність умов, передбачених статтями 40 Закону Про іпотеку та статтею 109 ЖК, позивач просив визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняти їх з реєстрації за цим місцем та стягнути судові витрати.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 участі в судових засіданнях не приймали, своєї позиції щодо позову суду не повідомили.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до вимог статті 109 ЖК виселення відповідачів з іпотечного майна, придбаного не за кредитні кошти, повернення яких забезпечено іпотекою, допускається лише з наданням іншого житлового приміщення. Водночас право власності, на порушенні якого наголошував позивач, не є абсолютним та обмежене правом користування житлом відповідачами, що не міг не усвідомлювати позивач, набуваючи право на нерухомість у позасудовому порядку. Судом враховано, що позбавлення відповідачів права на житло без надання іншого житла буде порушувати принцип пропорційності втручання у гарантоване національним та європейським законодавством право на повагу до житла.

В апеляційній скарзі АТ «Альфа-Банк» просило рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Апелянт зазначав, що суд першої інстанції помилково застосував норми цивільного та житлового законодавства, не дав належну оцінку порушенням права власності, поза увагою залишив факт набуття банком прав на іпотечне майно у позасудовому порядку, не навів доказів відсутності у відповідачів іншого житла та не врахував висновки Верховного Суду, які викладені у постановах у справах № 347/1073/19, № 279/2993/19.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не скористались.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились. Від позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутності його представника. Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належно повідомлені 6 червня 2022 року про час та місце судового засідання особисто (а.с.256-258). Відповідачка ОСОБА_3 проживає за тією ж адресою, подала заяву про відкладення судового розгляду для ознайомлення з матеріалами справи, проте з матеріалами справи не знайомилась. Справу розглянуто у відсутності сторін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Так, у справі, що розглядається, спір виник з приводу того, що банк як новий власник, який набув право власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник та члени його сім`ї, які втратили право власності на житло, відмовляються виселятися з нього.

Вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Тому вимога про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірної квартирою, має вирішуватись за правилами виселення фізичних осіб з займаного ними іпотечного житла.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 391 ЦК визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Водночас, статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене, насамперед, нормами цивільного законодавства (глава 49 ЦК) та Законом "Про іпотеку" (далі Закон).

Відповідно до частини 3 статті 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду (судовий порядок), виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (позасудовий порядок).

Згідно з частиною 1 статті 40 Закону звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК, якою передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина 1).

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина 2).

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина 3).

Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України "Про іпотеку", так і норма статті 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15). Такий правовий висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 5 червня 2019 року по справі № 643/18788/15-ц, провадження № 14-93цс19. У цій постанові, зокрема, зазначено, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню вказані норми. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України "Про іпотеку" є передбачуваними.

Отже, за змістом статті 40 Закону "Про іпотеку" та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19). Подібні висновки висловлені Верховний Судом у постанові від 6 травня 2020 року у справі № 640/15833/16-ц, провадження № 61-44536св18.

Крім того, позбавлення права на житлове приміщення має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідачів, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Європейський Суд з прав людини неодноразово підкреслював, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (зокрема, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» пункт 50).

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 2 березня 2011 року у справі «Кривицька та Кривицький проти України, пункт 44).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

При цьому, в ислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб такий захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. «Необхідність у демократичному суспільстві», а відповідно і пропорційність, передбачає співмірність заходу з переслідуваною законною метою у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції .

Принцип пропорційності передбачає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи у цивільно-правовому полі.

Принцип пропорційності, зокрема у спорах про виселення, полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави, суспільства або іншої особи, пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, та інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Судом установлено, що 19 травня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку Укрсоцбанк, перейменованого у АТ Укрсоцбанк, та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, відповідно до якого остання передала в іпотеку належне їй нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 .

Квартира належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 24 березня 2001 року, тобто не була придбана за кредитні кошти.

Підпункт 4.5.3 пункту 4.5 іпотечного договору передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону (а.с.5-6).

21 листопада 2018 року здійснена державна реєстрація права власності на іпотечне майно за АТ Укрсоцбанк (а.с.8-9).

Відповідно до рішення №5/2019 від 15 жовтня 2019 року правонаступником АТ «Укрсоцбанк» щодо всього майна, прав та обов`язків є АТ «Альфа-Банк» (а.с.14).

За вищезазначеною адресою зареєстровані ОСОБА_1 , 1957 року народження, ОСОБА_2 1957 року народження, ОСОБА_3 1980 року народження (а.с.7).

22 січня 2020 року АТ «Альфа-Банк» направило на адресу відповідачів рекомендованим листом вимогу про добровільне виселення зі зняттям всіх мешканців житла з реєстраційного обліку (а.с.10-13).

Відомостей про отримання вимоги відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 матеріали справи не місять.

Відсутні і відомості про наявність у відповідачів іншого житла, придатного для проживання.

Звертаючись до суду з позовом, АТ Альфа- Банк не порушував питання про надання відповідачам іншого житлового приміщення.

Встановивши зазначені обставини, зміст правовідносин сторін, позицію, неодноразово підтриману Верховним Судом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною 2 статті 109 ЖК, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням. При цьому судом не встановлено таких порушень прав банку, захист яких гарантований статтею 1 Першого протоколу Конвенції, які би були співмірними з негативними наслідками виселення для відповідачів.

Проживання в спірній квартирі відповідачів не позбавляє банк права власності на нерухомість, а лише обмежує у праві розпорядження власністю.

Водночас, матеріали справи не містять відомостей про відсутність або неможливість вжиття інших заходів для захисту права власності, які би були менш обтяжливими для відповідачів (пропозиції укладення договору найму, оренди тощо).

Доводи апеляційної скарги про те, що на момент звернення з позовом житлове приміщення вже не було предметом іпотеки і суди помилково застосували статтю 40 Закону «Про іпотеку» та статтю 109 ЖК, є безпідставними, оскільки позивач набув право власності на спірну квартиру у порядку, передбаченому Законом, тому питання про втрату права на користування житлом його колишніх власників має вирішуватися відповідно до цього Закону.

Не можна погодитись і з твердженням апелянта про те, що гарантії, передбачені частиною 2 статті 109 ЖК , не застосовуються у разі набуття права власності іпотекодавцем та іпотечне майно у позасудовому порядку. У постанові Верховного Суду від 9 червня 2021 року у справі № 347/1073/19, на яку посилається банк, наголошується на необхідності дотримання процедури, передбаченою частиною 2 статті 40 Закону та частиною 3 статті 109 ЖК, та відсутності у справі відомостей про отримання відповідачами письмової вимоги про добровільне виселення. Такі відомості відсутні і у справі, яка розглядається.

Відсутність заперечень проти позову відповідачів, на що посилається банк, не може бути достатньою підставою для задоволення позову при недоведеності позивачем всіх тих умов, які передбачені статтею 40 Закону та статтею 109 ЖК.

Не можуть вважатись переконливими і посилання в апеляційній скарзі на відсутність у рішенні висновків щодо порушення права власності банку.

Такі висновки суду ґрунтуються на аналізі справедливого балансу інтересів сторін та співмірності заходу з переслідуваною законною метою у світлі вимог статті 8 Конвенції та викладені у мотивувальній частині судового рішення. При набутті права власності позивач був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_4 , зокрема про наявність відповідних речових прав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які зареєстровані та проживають у житловому приміщенні. Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника спірної квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою.

Оскільки висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, а апеляційна скарга не містить доводів, які би свідчили про порушення судом норм цивільного та процесуального законодавством, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення та задоволення позову.

Керуючись статтями 374, 375,382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

повну постанову складено 16 червня 2022 року