Справа №351/2405/21
Номер провадження №2/351/244/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2022 року м. Снятин

Снятинський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Сегіна І.Р.,

з участю секретаря Том`юк С.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Снятині справу за позовом ОСОБА_1 до Обласного центру комплексної реабілітації для осіб з інвалідністю (повнолітніх) та дітей з інвалідністю "Лелеченя" про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Обласного центру комплексної реабілітації для осіб з інвалідністю (повнолітніх) та дітей з інвалідністю «Лелеченя» в особі директора Центру Реабілітації «Лелеченя» Лілії Лавриненко про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи.

Позов мотивований тим, що вона з 17.12.2012 працює на посаді медичної сестри в Центрі Реабілітації «Лелеченя». Свої посадові обов`язки виконує чесно та сумлінно. За період роботи до неї не застосовувались жодні дисциплінарні стягнення та не поступали будь-які скарги.

Проте, 08.12.2021 без жодних на те обґрунтованих підставі, наказом директора закладу ОСОБА_4 її було відсторонено від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

Повністю не погоджується та категорично заперечує вказаний наказ, оскільки він є необґрунтованим та таким, що прийнятий із значними порушеннями вимог Конституції України, Кодексу Законів про працю України та ін..

Починаючи з жовтня 2021 директор без жодного на те обґрунтування почала вимагати в неї надати документ про вакцинацію або негативний ПЛР тест. Її пояснення щодо протиправності дій директорки не давали жодного результату та за метою уникнення конфлікту, вона змушена була за свої кошти проводити ПЛР тест та надавати їй кожного разу при виході на роботу.

Також вона зверталась до неї з письмовою заявою з приводу даних обставин, де повідомляла їй про порушення її трудових прав, які полягають у примушуванні її до проведення відповідних медичних процедур.

Далі ОСОБА_4 її повідомила, що з 09.11.2021 вона буде відсторонена від роботи і змусила її взяти відпустку без збереження заробітної плати з 01.11.2021, повідомляючи, що після відпустки її відсторонить.

Вона ж, не бажаючи ускладнювати ситуацію, з 01.11.2021 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати фактично до 14.11.2021, оскільки в телефонному режимі її повідомила старша медична сестра про те, щоб з 16.11.2021 вона приступала до роботи, так як її включено в робочий графік до 19.12.2021.

Тобто, відсторонення ніякого не відбулось, а в результаті таких незаконних дій директорки вона вимушено, позапланово використала відпустку без збереження заробітної плати, втрачаючи відповідні грошові кошти.

Після цього вона продовжувала працювати та 22.11.2021 їй було вручено письмове повідомлення в якому директор повідомила її про те, що відсторонить її вже з 09.12.2021 та вже 08.12.2021 винесла такий наказ на підставі вказаного повідомлення, яке саме по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту відмови чи ухилення її від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту ненадання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я.

Тобто, керівник закладу, приймаючи рішення (наказ) про її відсторонення, абсолютно не володіла жодною інформацією, що могла б вказувати власне на факт «ухилення» чи «відмови».

Крім того, згідно закону вона і не зобов`язана надавати подібну інформацію, а керівник не вправі таку інформацію вимагати, оскільки вона не наділена у визначеному законодавством порядку такими повноваженнями і перевірка показників (медичної документації), що стосується щеплення проти COVID-19 не належить до її компетенції.

В наказі від 08.12.2021 директорка наказала відсторонити її від роботи безальтернативно «на час відсутності щеплення проти COVID-19 «не вказавши «або довідки протипоказань щеплення від COVID-19».

ОСОБА_5 не були враховані основні норми закону і вона виконала злочинний наказ, відсторонюючи її від роботи. Також, нею не були вивчені наслідки такого відсторонення, оскільки вона фактично залишилася без жодних доходів, а на утриманні у неї знаходиться дитина-студент, яка потребує значної матеріальної допомоги.

Оскільки в Україні не введено воєнного чи надзвичайного стану, відтак пункт 41-6 Постанови Кабінету міністрів України № 1236 від 09.12.2020, який покладає на керівника (роботодавця) обов`язок забезпечити відсторонення особи, яка не є щепленою від COVID-19, суперечить ст.ст. 8,19, 43, 64 Конституції України.

Просить визнати незаконним та скасувати наказ директора Обласного центру комплексної реабілітації для осіб з інвалідністю (повнолітніх) та дітей з інвалідністю «Лелеченя» від 08.12.2021 № 44/02-07 про відсторонення її від роботи; стягнути з відповідача на її користь заробітну плату на час незаконного відсторонення її від роботи; стягнути з відповідача, понесені нею, судові витрати.

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з викладених у позові підстав, просила позов задоволити.

Представники відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечили. Пояснили, що твердження позивачки є безпідставними, не відповідають фактичними обставинам справи та не підтверджені жодними доказами, враховуючи наступне. При прийнятті оскаржуваного позивачем наказу, Центр Реабілітації, керувався виключно вимогами чинного законодавства України, зокрема, Конституцією України, Законами України «Основи законодавства про охорону здоров`я», «Про захист населення від інфекційних хвороб», Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-COV-2», наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження переліку організацій, представники яких підлягають обов`язковій вакцинації проти COVID- 19» (з наступними змінами).

Наказом № 2153 було визначено перелік організацій, працівники яких підлягають обов`язковій вакцинації проти COVID-19, в тому числі закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності.

Всесвітня організація охорони здоров`я офіційно назвала коронавірус COVID-19 пандемією загальносвітового масштабу. Центр Реабілітації несе відповідальність за всіх працівників, а особливо за дітей з інвалідністю, осіб з інвалідністю, які досягли повноліття.

22.11.2021 року позивача було повідомлено про можливе відсторонення від роботи, що вона підлягає обов`язковому профілактичному щепленню і у разі відсутності в неї сертифікату про щеплення чи довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 р. № 595.

Позивач не надала станом на 08.12.2021 року жодних документів, зазначених у повідомленні, та відповідно Відповідачем складено Акт N 1 про відмову ОСОБА_1 надати документ.

08.12.2021 Центром Реабілітації було видано наказ № 44/02-07 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », згідно якого позивачку було відсторонено від роботи з 09.12.2021 року без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти COVID-19.

28.02.2022 року відповідачем видано наказ № 8.1 /02-07 « Про поновлення на роботу ОСОБА_1 », яким з 01.03.2022 року Позивача поновлено на роботі до завершення воєнного стану в Україні. Позивачку було ознайомлено з вказаними документами, про шо свідчать їі підписи. Тож, позивачці завчасно було роз`яснено, що працівники, які не пройшли щеплення, наражають на небезпеку інфікуватися на коронавірусну хворобу себе, а особливо за дітей з інвалідністю, осіб з інвалідністю, які досягли повноліття, відвідувачів і працівників Центру Реабілітації, що може призвести до негативних наслідків в разі важкого перетікання хвороби.

Згідно статті 27 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та ІНФОРМАЦІЯ_1 в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно- епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Інформація щодо визнання положень вищевказаних законів неконституційними відсутня, а отже вони є такими, що відповідають Конституції України.

Позивачу запропоновано добровільно пройти вакцинацію проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або надати довідку про наявність протипоказань для вакцинації.

У визначений відповідачем та законодавством термін вона не здійснила жодного профілактичного щеплення проти COVID-19, що слугувало підставою для відсторонення її від роботи на підставі вищевказаного наказу та постанови КМ України від 09.12.2020 № 1236 та узгоджується з приписами ст. 46 КЗпП України.

ЄСПЛ в рішенні від 15.03.2012 року у справі «Соломахін проти України» (заява №24429/О3) сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

Верховний Суд у своїй постанові у справі №682/1692/17 зазначив, що Європейський суд з прав людини висловлював думку, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, е втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи, що включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим дотриманням цілей охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання.

Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою.

Таким чином, відсутні підстави для визнання незаконним та скасування наказу відповідача про відсторонення позивача від роботи в зв`язку з тим, що він прийнятий на підставі діючого законодавства, що регулює трудові відносини. Нормативно-правові акти, якими передбачено обов`язковість щеплення позивача як працівника закладу, що надає соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційного закладу проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, чинні і в установленому законом порядку не скасовані та не визнані протиправними. Окрім того, нормативно-правові акти, якими передбачено обов`язковість відсторонення позивача як працівника закладу охорони здоров`я, котрий не здійснив щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVІD-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 чи ма абсолютні протипоказання до проведення профілактичного щеплення чинні і в установленому законом порядку також не скасовані та не визнані протиправними.

Просили в задоволенні позову відмовити.

Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, ОСОБА_1 з 17.12.2012 перебуває у трудових відносинах із Центром Реабілітації «Лелеченя» та на час звернення до суду займає посаду медичної сестри, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 .

Згідно наказу Обласного Центру комплексної реабілітації для осіб з інвалідністю (повнолітніх) та дітей з інвалідністю «Лелеченя» № 44/02-07 від 08.12.2021 ОСОБА_1 , медичну сестру стаціонарного відділення Центру Реабілітації «Лелеченя», відсторонено від роботи з 09.12.2021 на час відсутності щеплення проти СОVІD-19 без збереження заробітної плати. Підстава: повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVІD-19 ОСОБА_6 від 22.11.2021 № 97/01-12.

Згідно повідомлення Обласного Центру комплексної реабілітації для осіб з інвалідністю (повнолітніх) та дітей з інвалідністю «Лелеченя» про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVІD-19 від 22.11.2021 № 97/01-12, ОСОБА_1 повідомлено про те, що з 09.12.2021 на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення проти СОVІD-19 обов`язкове для працівників закладу. Також, ОСОБА_1 повідомлено, що в разі ненадання нею одного із зазначених документів (документу про підтвердження отримання повного курсу вакцинації або однієї дози дводозної вакцини від СОVІD-19; міжнародного, внутрішнього сертифікату або іноземного сертифікату, що підтверджує вакцинацію від СОVІD-19; довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень), 09.12.2021 її відсторонять від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 № 1645ІІІ.

Відповідно до довідки про доходи від 13.12.2021 загальна сума доходу ОСОБА_1 на період з червня по листопад 2021 на посаді медичної сестри при цілодобовому перебуванні в Джурівському стаціонарному відділенні становить 33 810,16 грн.

З оспорюваного наказу вбачається, що підставами для його видання були наказ МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236, ст.46 КЗпП України.

Відповідно до Положення про Обласний Центр комплексної реабілітації для осіб з інвалідністю (повнолітніх) та дітей з інвалідністю «Лелеченя» даний Центр є реабілітаційною установою, цільовим призначенням якої є здійснення комплексу реабілітаційних заходів, спрямованих на створення умов для всебічного розвитку осіб з інвалідністю, які досягли повноліття, та дітей з інвалідністю, засвоєння ними знань, умінь, навичок, досягнення і збереження їхньої максимальної незалежності, фізичних, розумових, соціальних, професійних здібностей з метою максимальної реалізації особистого потенціалу.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Кодексом законів про працю України, Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 №2153.

Так, у пунктах «а», «б» ст.10 Закону України Основи законодавства України про охорону здоров`я встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Статтею 46 Кодексу законів про працю України встановлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництва та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарне стягнення, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: Установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів.

Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 року № 2070).

Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції Право на повагу до приватного і сімейного життя, а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України.

Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731).

Тож у разі виникнення недовіри до вказаного наказу Міністерства охорони здоров`я України та питань щодо його законності, не має бути сумнівів, зважаючи на те, що необхідну процедуру введення його в дію він пройшов.

Відтак, з системного аналізу вищенаведених норм судом встановлено, що обов`язковій вакцинації проти гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, з працівників із наведеного вище в наказі МОЗ № 2153 переліку, не підлягають лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин.

Встановлено, що позивач зазначила, що щеплення проти гострої респіраторної хвороби Covid-19 не здійснювала, відповідного сертифікату роботодавцю не надала. Крім того вказала, що нею не було надано і відповідний висновок лікаря про тимчасове чи постійне протипоказання до вакцинації.

Одночасно, відповідно до п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України №1236, який набрав чинності з 08.11.2021, саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються.

Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272):

Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8.

Як вбачається зі змісту оскарженого наказу останній прийнято 08.12.2021, однак ним відсторонено від роботи ОСОБА_1 з 09.12.2021 як працівника, що повинен обов`язково пройти профілактичне щеплення проти COVID-19, та яка відмовляється або ухиляється від проведення таких щеплень, крім випадку наявності абсолютних протипоказань до проведення такого щеплення.

Однак, суд аналізуючи часові рамки прийняття даного наказу та відсторонення особи від роботи зазначає, що винесення такого наказу 08.12.2021 не було передчасним, так як відсторонення відбулося саме з 09.12.2021 року, тобто наказ був відсилочним.

З системного аналізу положень Кодексу законів про працю України, Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб, наказу Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 №2153 та постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 20.12.2020 (в редакції, станом на 08.11.2021) встановлено, що працівники, визначені Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, можуть бути відсторонені від роботи виключно у разі не проходження обов`язкової вакцинації чи не надання медичного висновку про наявність протипоказань з 08.11.2021.

Положення п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України №1236, яким передбачено обов`язок керівників підприємств, установ та організацій відсторонювати від роботи відповідних працівників набрав чинності з 08.11.2021.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що керівник Обласного Центру комплексної реабілітації для осіб з інвалідністю, на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки дітей з інвалідністю, осіб з інвалідністю, які досягли повноліття з урахуванням вимог ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи ОСОБА_1 .

А тому, вимоги позивачки про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення її від роботи та стягнення заробітної плати не підлягають до задоволення, оскільки відсторонення від роботи є своєрідним призупиненням трудових правовідносин наслідків, на період відсторонення робоче місце за працівником зберігається, а також відсутні підстави для визнання незаконним відсторонення позивача від роботи із зупиненням виплати заробітної плати.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Зважаючи на це, не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні.

Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян.

Норма статті 15 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» покликана захистити здоров`я та життя працівників у зв`язку з ускладненою епідемічною ситуацією, а перебування працівників установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів, які не отримали профілактичні щеплення, в організованих колективах створює ризик виникнення спалахів інфекційних хвороб, що є загрозою для життя та здоров`я не лише дітей інвалідів та осіб з інвалідністю, які досягли повноліття, а й працівників закладів даного закладу, членів їхніх сімей, тобто працівник, який не отримав щеплення, не лише стає потенційно небезпечною для оточення, а й сам піддається підвищеному ризику захворіти, відвідуючи місця масового скупчення людей.

Індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення працівників протиставляється загальному праву (інтересу) інших працівників та їх дітей, які провели щеплення з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я.

Отже, держава, встановивши правило про те, що без щеплень працівник не може бути допущеною до роботи, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх працівників реабілітаційного центру, а й захищає таким чином самого працівника, який не отримав профілактичні щеплення.

З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) працівника від роботи не призвело до порушення конституційного права працівника на працю, яку він може отримати в інших формах підприємств чи установ.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З вказаних підстав позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи не підлягають до задоволення.

Н підставі викладеного, керуючисьст. ст. 10, 12, 27, 77, 81, 259, 263-265, 268, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Обласного центру комплексної реабілітації для осіб з інвалідністю (повнолітніх) та дітей з інвалідністю «Лелеченя» в особі директора Центру Реабілітації «Лелеченя» Лілії Лавриненко про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції з дня його проголошення. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Ігор СЕГІН