Номер провадження: 22-ц/813/1006/22
Справа № 2-4477/2007
Головуючий у першій інстанції Бурнус О.О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Кузьмук А.В..,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 грудня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якого є його діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , до Комишівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно, -

в с т а н о в и в:

16 жовтня 2007 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Комишівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно, у якому просив суд визнати за ним права власності на сертифікат на право на земельній пай серії ОД №0061724, який належав ОСОБА_5 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , сертифікат на право на земельний пай серії РН №730599, що належав ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , сертифікат на право на земельний пай серії ОД №0062054, майновий пай серії ОД ХУІ №10060235, що належали ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , обґрунтовуючи вимоги тим, що він є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , який залишив йому заповіт, до нотаріальної контори у встановлений строк він не звертався, оскільки проживав із спадкодавцем ОСОБА_7 за єдиною адресою до дня його смерті, що є фактичним прийняттям спадщини.

Посилаючись на ці обставини, позивач ОСОБА_2 просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача, Комишівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, до суду не з`явився. Надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, з позовними вимогами згоден, проти їх задоволення не заперечує.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та наполягав на його задоволенні.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 грудня 2007 року визнано за ОСОБА_2 право власності на сертифікат на право на земельній пай серії ОД №0061724 на ім`я ОСОБА_5 , сертифікат на право на земельний пай серії РН №730599 на ім`я ОСОБА_7 , сертифікат на право на земельний пай серії ОД №0062054 на ім`я ОСОБА_7 , майновий пай серії ОД ХУІ №10060235 на ім`я ОСОБА_7 .

15 березня 2019 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , звернулась до апеляційного суду з апеляційною скаргою на вказане судове рішення, у якій просила суд поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду та скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, визнати недійсним свідоцтво про право на спадкове майно, яке посвідчено державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Богдан О.М. 19 жовтня 2000 року, посилаючись на те, що при ухваленні вказаного судового рішення було порушено її права та законні інтереси спадкоємця першої черги після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому належав сертифікат на право на земельній пай серії ОД №0061724, на момент смерті батька ОСОБА_5 їй було 11 років, але її матір ОСОБА_8 , яка шлюб з батьком розірвала та вони не спілкувалися з ним, про його смерть та наявність сертифіката на земельну ділянку не знали, тому матір не звернулась в іі інтересах до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що призвело до неправильного застосування судом норми матеріального права.

Відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з

основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із пунктом 8 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007

у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної

частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини та громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано положеннями глав 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, що «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)».

Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6

Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому

порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність

між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 17 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У частині 1 статті 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті та правового висновку Верховного суду України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-885цс15, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують, або припиняють права або обов`язки цих осіб.

У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №521/12093/19 (провадження №61-20975св19) дійшов наступного правового висновку: «відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., апеляційний суд не врахував, що він звернувся до суду як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки (частина перша статті 352 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тлумачення наведених вище норм процесуального права свідчить про

те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість дійти висновку щодо вирішення, чи невирішення судом першої інстанції питань про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, свободи, інтереси

та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі,

не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Тобто апеляційному суду необхідно було відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України».

Отже, первинним для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 - особи, яка не брала участь у цій справі, є з`ясування апеляційним судом тієї обставини, чи вирішив суд оскаржуваним рішенням питання про права та законні інтереси ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 в апеляцій скарзі стверджує, що оскаржуване рішення суду першої інстанції безпосередньо впливає на її права та законні інтереси, оскільки на момент смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , їй, ІНФОРМАЦІЯ_4 , було 11 років, але її матір ОСОБА_10 , про його смерть та наявність сертифіката на земельну ділянку серії ОД №0061724 не знали, тому матір не звернулась в іі інтересах до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

19 жовтня 2000 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , до державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_7 , брат померлого та було оформлено спадкову справу №1835 від 19 жовтня 2000 року до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

19 жовтня 2000 року ОСОБА_7 в порядку статті 530 ЦК УРСР отримав свідоцтво про право на спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка складається з права на земельний пай в КСП «Перемога» села Камишівка Ізмаїльського району Одеської області в розмірі 2,69 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі вартістю 20 280 грн., що належало померлому на підставі сертифікату серії ОД №0061724, виданого Ізмаїльською районною державною адміністрацією 10 вересня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Богдан О.М., зареєстровано в реєстрі за №2-9318

Приведені обставини підтверджуються письмовими доказами, доданими до апеляційної скарги, та копією спадкової справи №1835 від 19 жовтня 2000 року до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , витребуваною судом апеляційної інстанції.

За таких правових підстав ухвалою Одеського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 грудня 2007 року та відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 грудня 2007 року.

ІНФОРМАЦІЯ_5 позивач ОСОБА_2 помер (а.с. 116).

Після його смерті із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулись його діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 154), та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 155) та була заведена спадкова справа №4/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 , яка було витребувана судом апеляційної інстанції (а.с. 155-199).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року залучено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 154), та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , до участі у справі у якості правонаступника позивача ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 203).

На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», на виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого:

Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони по справі сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 20 червня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є прийнятною та підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (стаття 58 Конституції України).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже правовідносини, що виникли між сторонами регулюються за правилами Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) та іншими актами цивільного законодавства в редакції чинній на час смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно зі статтею 524 ЦК УРСР (1963р.), який був чинний на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

У статті 525 ЦК УРСР (1963р.) зазначено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК УРСР (1963р.) передбачено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (1963р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно зі статтею 530 ЦК УРСР (1963р.), при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

У статті 548 ЦК УРСР (1963р.) визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Як зазначено у частині 1 ст. 549 ЦК УРСР (1963р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, зазначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. ст. 1216 - 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статей 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України).

У відповідності до статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника.

Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини (стаття 1269 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття (стаття 1270 ЦК України).

Як зазначено у статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Судом першої інстанції встановлено, що сертифікат на право на земельний пай серії ОД №0061724 на ім`я ОСОБА_5 належить ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджено свідоцтвом на право на спадщину за законом, зареєстрованим у реєстрі за №2-9318.

Згідно із довідкою №141, виданої виконавчим комітетом Комишівської сільської ради 22 травня 2007 року, сертифікат на право на земельний пай серія РН №730599, зареєстрований за ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 23 травня 2005 року, виданого Комишівською сільською радою.

За життя, 18 березня 2002 року, ОСОБА_7 залишив заповіт, яким заповідав усе своє майно, яке на день його смерті належить йому ОСОБА_2 .

Вирішуючи спадковий спір, суд першої інстанції виходив з того, що, позивач є спадкоємцем за заповітом на майно, яке належало ОСОБА_7 і фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 відповідно до статті 1268 ЦК України, але отримати свідоцтво про право на спадщину можливості немав, оскільки у встановлений законом строк не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та інших спадкоємців за заповітом і законом немає, тому визнав за ОСОБА_2 право власності на сертифікат на право на земельній пай серії ОД №0061724 на ім`я ОСОБА_5 , сертифікат на право на земельний пай серії РН №730599 на ім`я ОСОБА_7 , сертифікат на право на земельний пай серії ОД №0062054 на ім`я ОСОБА_7 , майновий пай серії ОД ХУІ №10060235 на ім`я ОСОБА_7 .

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_2 право власності на сертифікат на право на земельній пай серії ОД №0061724 на ім`я ОСОБА_5 , виходячи з наступного.

Апеляційним судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстицію в Одеській області зроблено відповідний актовий запис №54 від 17 липня 1987 року (а.с. 31).

Отже, на момент смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , їй виконалось 11 років, тобто вона була малолітньої, права якої мала захищати її матір ОСОБА_12 .

19 жовтня 2000 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , до державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_7 , брат померлого (а.с. 106) та було оформлено спадкову справу №1835 від 19 жовтня 2000 року до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (а.с. 105-113).

19 жовтня 2000 року ОСОБА_7 в порядку статті 530 ЦК УРСР отримав свідоцтво про право на спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка складається з права на земельний пай в КСП «Перемога» села Камишівка Ізмаїльського району Одеської області в розмірі 2,69 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі вартістю 20 280 грн., що належало померлому на підставі сертифікату серії ОД №0061724, виданого Ізмаїльською районною державною адміністрацією 10 вересня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Богдан О.М., зареєстровано в реєстрі за №2-9318 (а.с. 113).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька ОСОБА_5 , якому належало право на земельний пай в КСП «Перемога» села Камишівка Ізмаїльського району Одеської області в розмірі 2,69 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі вартістю 20 280 грн., що належало померлому на підставі сертифікату серії ОД №0061724, виданого Ізмаїльською районною державною адміністрацією 10 вересня 1996 року. На момент смерті батька ОСОБА_1 була малолітньої, тому вважається, що вона прийняла спадщину у вигляді права на земельній пай згідно сертифікату серії ОД №0061724, виданого Ізмаїльською районною державною адміністрацією 10 вересня 1996 року, та незалежно від часу прийняття спадщини вона належить ОСОБА_1 з часу відкриття спадщини.

Отже, оформлення спадщини після смерті ОСОБА_5 на його брата ОСОБА_7 , який є спадкоємцем за законом другої черги, є незаконним та суттєво порушує права на спадщину спадкоємця за законом першої черги - ОСОБА_1 .

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що даному випадку усунення малолітньої спадкоємиці за законом першої черги суд першої інстанції допустив непропорційно втручання у право ОСОБА_11 як єдиного законного спадкоємця за законом першої черги на спадкування майна після смерті батька, оскільки судом не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та його інтересами, що привело до незаконного позбавлення її права спадкове майно.

Системний аналіз наведених норм права, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду апеляційної інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору апелянт отримала ефективний засіб юридичного захисту свого порушеного права, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання за ОСОБА_2 право власності на сертифікат на право на земельній пай серії ОД №0061724 на ім`я ОСОБА_5 , є незаконними, необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, яке посвідчено державним нотаріусом Ізмаїльської державної контори Богдан О.М. 19 жовтня 2020 року, оскільки у відповідності до принципу цивільного судочинства диспозитивності, передбаченого статтею 13 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише в межах заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог. Вказані вимоги апеляційної скаргу можуть бути розглянути судом першої інстанції після звернення до суду з відповідним позовом.

Порушення норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України та норм матеріального права, а саме, статей 529, 530 ЦК УРСР, статті 1268 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині вимог про визнання за ОСОБА_2 право власності на сертифікат на право на земельній пай серії ОД №0061724 на ім`я ОСОБА_5 й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині заявлених позовних вимог. Рішення суду першої інстанції в іншій частині не стосується прав та обов`язків ОСОБА_1 , тому не може бути переглянуто в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою.

Керуючись ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 грудня 2007 року в частині вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на сертифікат на право на земельній пай серії ОД №0061724 на ім`я ОСОБА_5 скасувати й ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 , правонаступником якого є його діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , до Комишівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області в частині вимог про визнання права на земельний пай в КСП «Перемога» села Камишівка Ізмаїльського району Одеської області в розмірі 2,69 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі вартістю 20 280 грн., що належало ОСОБА_5 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі сертифікату серії ОД №0061724, виданого Ізмаїльською районною державною адміністрацією 10 вересня 1996 року, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 20 червня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік