КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/3452/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/11508/19

09 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарях - Климчук Т.В., Шпильовій Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Лужецької О.Р., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовну заяву мотивовано тим, що у період з 12 липня 1997 року до 25 грудня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

За період шлюбу ними було придбано майно, яке є об?єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя та підлягає поділу, а саме: два розкидних дивани, вартістю 4 700,00 грн., диван кутовий, вартістю 3 800,00 грн., стінка «Горка», вартістю 3 100,00 грн., телевізор-плазма, Д/м42, вартістю 9 000,00 грн., два комп`ютера, вартістю 12 500,00 грн., кутовий стіл, вартістю 1 500,00 грн., вхідні двері в квартиру, вартістю 7 500,00 грн., двері внутрішні кімнатні, вартістю 500,00 грн., шафа-купе у вітальню, вартістю 2 800,00 грн., шафа дзеркальна кімнатна, вартістю 450,00 грн., шафа у ванну кімнату, вартістю 1 350,00 грн., пральна машина, вартістю 6 000,00 грн., автомагнітола, вартістю 500,00 грн., музичний центр, вартістю 1 250,00 грн., магнітола, вартістю 750,00 грн., принтер-сканер-факс, вартістю 1 600,00 грн., кухонне знаряддя (кавоварка, міксер, електрична м?ясорубка, електричний чайник), вартістю 1 500,00 грн., посуд (ножі, виделки, ложки, тарілки, 2 комплекти кастрюль, гусятниця, пательня - 4 шт., судки, сервізи, чарки, бокали), вартістю 6 000,00 грн., пилосмок-електровіник «Кернер», вартістю 6 000,00 грн., кухонне обладнання (умивальник, сентехніка, шафа, стіл, стільці, витяжка, електрична духовка, електропласт (поверхня), електроніж), вартістю 12 000,00 грн., обладнання для ванної кімнати, туалету (унітаз, душова кабіна, умивальник, кран, тумба для умивальника, система душ-шарко), вартістю 15 000,00 грн., пластикові вікна (спальня, кімната, кухня), вартістю 4 000,00 грн., обладнання та оздоблення магазину (манекени, торси, павуки, паровози, манеручки, ніжки, шафи, настінне обладнання, вітрини, дзеркала, прилавок, тюлі, штори), вартістю 44 000,00 грн., два стола для офісу, вартістю 4 000,00 грн.

Крім того, у період шлюбу набуто у власність автомобіль «Рено» НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 24 000,00 доларів США, для придбання якого отримано кредит в банківській установі. У 2008 році для потреб сім?ї отримано кредит в ВТБ банк у розмірі 60 000,00 грн. та в «Укрпробанку» у розмірі 185 000,00 грн.

Також зазначила, що у сторін виникли спільні зобов`язання зі сплати боргу в сумі 12 500, 00 доларів США, позичених нею у 2001 році у своїх батьків, що були використані в інтересах сім`ї.

Посилаючись на те, що за час шлюбу придбано майно, з урахування кредитних зобов`язань, на загальну суму 2 148 136, 75 грн., яке підлягає поділу, однак згоди щодо поділу вказаного майна сторонами досягнуто не було, позивач просила визнати за нею право особистої приватної власності на Ѕ частину майна на суму 1 074 068,37 грн., на іншу Ѕ частину майна - за відповідачем на суму 1 074 068,37 грн.; присудити їй грошову компенсацію замість Ѕ частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, стягнувши з відповідача на її користь 1 074 068,37 грн.

Крім того, у порядку поділу, майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, позивач просила визнати спільним боргом подружжя борг в сумі 12 500, 00 доларів США, що виник 10 листопада 2001 року за відновлювальною борговою розпискою від 18 грудня 2018 року, виданою позивачкою, та стягнути з відповідача на її користь суму 6 250,00 доларів США (Ѕ частину від 12 500, 00 доларів США), а також стягнути з відповідача на її користь суму сплаченого судового збору.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 жовтня 2021 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково.

Визнано автомобіль Renault Kangoo, 2007 року випуску, ідентифікатор НОМЕР_3 спільним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Визнано у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_4 право власності на Ѕ ідеальну частку автомобіля Renault Kangoo, 2007 року випуску, ідентифікатор НОМЕР_3 .

Визнано у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на Ѕ ідеальну частку автомобіля Renault Kangoo, 2007 року випуску, ідентифікатор НОМЕР_3 .

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В обгрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції не відповідає принципу справедливості, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції ухвалено рішення поза межами заявлених вимог позивача.

При цьому, судом не враховано, що заявлені позивачем вимоги зводяться не до поділу майна подружжя, як такого, так як його поділити неможливо, оскільки воно становить невід?ємну частину квартири відповідача, а до вимог про поділ коштів (компенсацію витрат), які вкладені позивачем у капітальний ремонт квартири та її облаштування, внаслідок чого квартира суттєво зросла в ціні.

В частині заявлених вимог щодо автомобіля, який придбаний подружжям за кредитні кошти, позивач вважає, що суд першої інстанції, визнавши за нею право власності на Ѕ ідеальну частку автомобіля, невірно оцінив ситуацію та не зважив на те, що вона не має потреби в ньому, а автомобілем користується відповідач, який на встановлену позивачем ціну автомобіля не надав інших доказів щодо оцінки транспортного засобу, що на думку позивача, дає підстави вважати, що відповідач погодився з вартістю автомобіля, зазначеною позивачем у позові, і суд мав би виходити з оцінки автомобіля, яка зазначена у позовній заяві, та не оспорюється відповідачем, і присудити їй Ѕ частку вартсоті автомобіля, що дорівнює 12 000,00 доларів США.

За доводами апеляційної скарги позивача судом першої інстанції також не враховано, що кредитні кошти, отримані подружжям у «ВТБ банк» у розмірі 60 000,00 грн. та в «Укрпробанку» у розмірі 185 000,00 грн. були видані за цільовим призначенням на ремонт належної відповідачеві квартири і їх цільове призначення контролювалось банком. До того ж, судом не надана оцінка обставинам, за яких відповідач визнав наявність майна в квартирі, тобто, частково визнав позов.

В частині порушення норм процесуального права зазначала, що суд першої інстанції задовольнивши позовні вимоги частково, не дотримався вимог статті 141 ЦПК України та не вирішив питання про судові витрати, тобто, відшкодування позивачеві судового збору пропорційно розміру задоволених вимог.

До дня призначення справи до розгляду відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надійшов.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції - частина 3 статті 360 ЦПК України.

У судовому засіданні 03 лютого 2022 року в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_4 надала пояснення, підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

В останнє судове засідання, яке призначено судом на 09 червня 2022року, учасники судового процесу не з`явились. Про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції повідомлялись у встановленому законом порядку.

Про причини неявки у судове засідання позивач ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_6 суд не повідомили.

Відповідно до частини 3 статті 131 ЦПК України у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Викладені представником позивача ОСОБА_4 - адвокатом Гудзем Василем Миколайовичем у письмовому клопотанні від 05 червня 2022 року причини відкладення розгляду справи через неможливість прибуття до суду за станом здоров`я, колегія суддів апеляційного суду визнає неповажними, оскільки представником позивача не надано суду доказів на підтвердження зазначеної у клопотанні підстави своєї неявки в судове засідання.

З урахуванням неодноразового призначення справи до розгляду, що відбувався у відкритому судовому засіданні в суді апеляційної інстанції за участі позивача ОСОБА_4 , з наданням пояснень щодо фактів, на які вона посилається на підтвердження своїх вимог, заявлених у суді першої інстанції, доводів та вимог апеляційної скарги, вжитих судом апеляційної інстанцією заходів щодо належного повідомлення учасників справи, колегія суддів апеляційного суду вважає, що неявка учасників судового процесу в судове засідання на 09 червня 2022 року не перешкоджає розглядові справи, та можливим закінчення розгляду справи у відсутності учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_4 , колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 липня 1997 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського району міста Києва, актовий запис № 398.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 грудня 2015 року (справа № 753/13466/15-ц) шлюб між сторонами у справі розірвано.

ОСОБА_7 змінено прізвище на ОСОБА_8 після державної реєстрації шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 26 січня 2019 року (а.с. 14).

Із наданих учасниками справи та досліджених судом першої інстанції під час судового розгляду справи письмових доказів вбачається, що під час перебування у шлюбі подружжям ОСОБА_7 та ОСОБА_2 набуте у спільну сумісну власність автомобіль марки Renault Kangoo, 2007 року випуску, ідентифікатор НОМЕР_3 , на придбання якого 03 серпня 2007 року відповідач ОСОБА_2 за згодою дружини ОСОБА_9 отримав кредит у Відкритому акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит» у розмірі 20 444,00 доларів США на строк до 03 серпня 2008 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,3 % річних (а.с. 59-66).

Кредитні зобов?язання за договором від 03 серпня 2007 року виконані за час шлюбу, що підтвердили в судовому засіданні сторони у справі. Право власності на транспортний засіб Renault Kangoo, 2007 року випуску, ідентифікатор НОМЕР_3 оформлено на ім?я ОСОБА_2 .

До складу майна, що підлягає поділу, позивачем включені предмети побутового вжитку, що знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 , за ціною, визначеною позивачем на час придбання майна в 2002-2008 роках, а саме: два розкидних дивани, вартістю 4 700,00 грн., диван кутовий, вартістю 3 800,00 грн., стінка «Горка», вартістю 3 100,00 грн., телевізор-плазма, Д/м42, вартістю 9 000,00 грн., два комп`ютера, вартістю 12 500,00 грн., кутовий стіл, вартістю 1 500,00 грн., вхідні двері в квартиру, вартістю 7 500,00 грн., двері внутрішні кімнатні, вартістю 500,00 грн., шафа-купе у вітальню, вартістю 2 800,00 грн., шафа дзеркальна кімнатна, вартістю 450,00 грн., шафа у ванну кімнату, вартістю 1 350,00 грн., пральна машина, вартістю 6 000,00 грн., автомагнітола, вартістю 500,00 грн., музичний центр, вартістю 1 250,00 грн., магнітола, вартістю 750,00 грн., принтер-сканер-факс, вартістю 1 600,00 грн., кухонне знаряддя (кавоварка, міксер, електрична м?ясорубка, електричний чайник), вартістю 1 500,00 грн., посуд (ножі, виделки, ложки, тарілки, 2 комплекти кастрюль, гусятниця, пательня - 4 шт., судки, сервізи, чарки, бокали), вартістю 6 000,00 грн., пилосмок-електровіник «Кернер», вартістю 6 000,00 грн., кухонне обладнання (умивальник, сентехніка, шафа, стіл, стільці, витяжка, електрична духовка, електропласт (поверхня), електроніж), вартістю 12 000,00 грн., обладнання для ванної кімнати, туалету (унітаз, душова кабіна, умивальник, кран, тумба для умивальника, система душ-шарко), вартістю 15 000,00 грн., пластикові вікна (спальня, кімната, кухня), вартістю 4 000,00 грн.

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної особистої власності відповідачеві у справі ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 21 березня 2008 року, що підтверджується обставинами, встановленими рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року у справі № 753/13827/15-ц за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_2 про визнання права на проживання у квартирі та користування нею, і дані обставини не заперечували сторони при розгляді справи про поділ майна подружжя (а.с. 34-37).

До обсягу спільно нажитого майна позивачем також включено обладнання та оздоблення магазину (манекени, торси, павуки, паровози, манеручки, ніжки, шафи, настінне обладнання, вітрини, дзеркала, прилавок, тюлі, штори), вартістю 44 000,00 грн., два стола для офісу, вартістю 4 000,00 грн.

Крім того, позивач, відповідно до заявлених вимог, просила при поділі майна подружжя врахувати правовідносини за зобов?язаннями, що виникли за кредитним договором № R4В від 04 квітня 2012 року в сумі 60 000,00 грн., що укладений між ПАТ «ВТБ банк» та ОСОБА_7 , за кредитним договором № 2068-0201004/ФК-08 від 21 листопада 2008 року в сумі 185 000,00 грн., що укладений між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 , а також борг подружжя за відновлювальною розпискою від 18 грудня 2018 року в сумі 12 500,00 доларів США, що виникли в інтересах сім`ї (а.с. 4, 38-43, 45-50).

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надала суду відновлювальну розписку від 18 грудня 2018 року, за змістом якої ОСОБА_7 своїм підписом підтверджує, що 10 листопада 2001 року отримала від своїх батьків ОСОБА_10 й ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 12 500,00 доларів США для потреб своєї сім`ї, зокрема, для купівлі квартири. Борг в зазначеній сумі зобов`язується повернути на першу вимогу позичальників - батьків, але не раніше 8 років (а.с. 4).

В окремо написаній відновлювальній розписці від 18 грудня 2018 року ОСОБА_10 й ОСОБА_11 засвідчили, що ними надано в борг грошові кошти в сумі 12 500,00 доларів США своїй доньці ОСОБА_7 для сімейних потреб, а саме з метою придбання (купівлі квартири). Грошові кошти надані в борг 10 листопада 2001 року. Термін повернення наданої в борг суми визначається за нашою вимогою (а.с. 4 зворот).

Із долученого до матеріалів справи кредитного договору № R4В від 04 квітня 2012 року вбачається, що ОСОБА_7 отримала у ПАТ «ВТБ банк» кредит у розмірі 60 000,00 грн. на споживчі потреби в інтересах сім`ї та зобов`язується повернути кредит у повному обсязі 04 квітня 2016 року або достроково у випадках, передбачених цим договором (а.с. 41-43).

Під час судового розгляду справи позивач ОСОБА_1 вказала, що у дійсності кредитні грошові кошти у розмірі 60 000,00 грн. нею використані на розвиток магазину, яким вона займалась. Сума позики на сьогоднішній день не повернута банку, існує заборгованість.

Згідно з умовами договору про іпотечний кредит № 2068-0201004/ФК-08 від 21 листопада 2008 року, який укладений між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 , останній отримав кредит у розмірі 125 000,00 грн. строком до 20 листопада 2013 року на поліпшення житлових умов (а.с. 45-50).

Станом на 16 липня 2014 року заборгованість за договором про іпотечний кредит № 2068-0201004/ФК-08 від 21 листопада 2008 року повністю погашена, що підтверджується довідкою Державної іпотечної установи від 16 липня 2014 року № 3666/6/2 (а.с. 44).

Відповідно до квитанції № 042731 від 13 грудня 2002 року прийнято замовлення від ОСОБА_7 , ОСОБА_12 на виконання робіт з доставки та встановлення кухні «береза золота», стола, мийки кругла франке, плінтус в квартирі АДРЕСА_1 на загальну суму 3 180,00 грн. (а.с.67).

За договором на виконання робіт від 11 лютого 2002 року, укладеного між Приватним підприємцем « ОСОБА_13 » та ОСОБА_2 , останній замовив металеві двері та їх установку у дверному отворі стіни (а.с.68).

На підставі договорів від 15 липня 2003 року, від 20 серпня 2003 року за замовленням ОСОБА_7 здійснені роботи ПП «Глассо» з поставки та монтажу склопакетів в квартирі АДРЕСА_1 ,на загальну суму 3984,00 грн. (а.с.69-70, 71-72).

Відповідно до укладеного кредитного договору № 400376399 від 16 жовтня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 останнім отримано кредит в сумі 3 662,00 грн. для часткової оплати товарів: комутар 5-port + кабель рatch Cord, колонки logiwech + кл-palogitech + ман-тор Sweex, ком`ютер, Dia west U Pro I, монітор, LG 19, які отримані одержувачем ОСОБА_2 , що підтверджується видатковими накладними від 16 жовтня 2007 року (а.с. 73, 74, 75).

На підставі кредитного договору № 400392710 від 27 жовтня 2007 року, укладеного між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_7 , остання отримала кредит в сумі 7 612,00 грн. для часткової оплати товарів: ком`ютер, Diawest Gamt Quatrol, периферійне обладнання, комплект Logitech Cordless, монітор, LG 19 L196WTQ-WF, HI-FI акустичні системи, Sven ms 220 активні колонки (а.с. 76).

Під час судового розгляду справи в суді першої інстанції відповідач у справі частково визнав позовні вимоги позивача та, окрім наданих письмових пояснень від 11 березня 2020 року, в судовому засіданні від 07 червня 2021 року особисто підтвердив, що за час шлюбу з ОСОБА_7 вони за рахунок кредитних коштів, отриманих ним у Відкритому акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит», придбали автомобіль марки Renault Kangoo, 2007 року випуску, ідентифікатор НОМЕР_3 (а.с. 106-112, 132-133).

Зазначав, що кредитні зобов?язання за договором від 03 серпня 2007 року виконані за час шлюбу та автомобіль перебував у його користуванні.

Не погодився з визначеною позивачкою вартістю спірного автомобіля у розмірі 24 000,00 доларів США, посилаючись на те, що транспортний засіб придбано у 2007 році за ціною 20 000,00 доларів США, еквівалент у гривні 100 000,00 грн., та у зв`язку з його експлуатацією на сьогоднішній день він коштує приблизно 3000,00 - 4 000,00 доларів США.

За наведеним позивачем переліком предметів побутового вжитку відповідач частково визнав майно, що придбано за час шлюбу, та яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 , а саме: два розкидних дивани, диван кутовий, стінка « Горка », телевізор-плазма, Д/м42, вхідні двері в квартиру, шафа-купе у вітальню, шафа дзеркальна кімнатна, пральна машина, музичний центр, магнітола, кухонне знаряддя (кавоварка, міксер, електрична м?ясорубка, електричний чайник), умивальник на кухні, пластикові вікна (спальня, кімната, кухня).

За цим переліком в частині майна: кухонного знаряддя та пластикових вікон відповідач погодився з визначеною позивачкою вартістю цього майна на загальну суму 5 500,00 грн.

В частині іншого майна за визнаним ним переліком не погодився з вартістю цього майна, яка, на думку відповідача, визначена позивачем на власний розсуд, та не відповідає дійсності. Також зазначив, що він не перешкоджав колишній дружині забрати спільно набуте майно, що знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 , однак вона нічого не взяла.

Категорично заперечував набуття за рахунок спільних коштів подружжя для потреб сім`ї наступного майна: двох комп`ютерів, вартістю 12 500,00 грн., кутового стола, вартістю 1 500,00 грн., дверей внутрішніх кімнатних, вартістю 500,00 грн., шафи у ванну кімнату, вартістю 1 350,00 грн., автомагнітоли, вартістю 500,00 грн., принтера-сканер-факс, вартістю 1 600,00 грн., посуду (ножі, виделки, ложки, тарілки, 2 комплектів кастрюль, гусятниці, пательні - 4 шт., судків, сервізів, чарків, бокалів), вартістю 6 000,00 грн., пилосмоку-електровіника «Кернер», вартістю 6 000,00 грн., кухонного обладнання (сентехніка, шафа, стіл, стільці, витяжка, електрична духовка, електропласт (поверхня), електроніж), вартістю 12 000,00 грн., обладнання для ванної кімнати, туалету (унітаз, душова кабіна, умивальник, кран, тумба для умивальника, система душ-шарко), вартістю 15 000,00 грн., обладнання та оздоблення магазину (манекени, торси, павуки, паровози, манеручки, ніжки, шафи, настінне обладнання, вітрини, дзеркала, прилавок, тюлі, штори), вартістю 44 000,00 грн., стола для офісу у кількості 2 штук, вартістю 4 000,00 грн.

В частині правовідносин за кредитними зобов?язаннями відповідач пояснив, що отриманий ОСОБА_7 у ПАТ «ВТБ банк» на підставі кредитного договору № R4В від 04 квітня 2012 року кредит у розмірі 60 000,00 грн. використано колишньою дружиною не на потреби сім`ї, а на розвиток магазину, яким вона займалась як приватний підприємець.

Щодо кредитного договору № 2068-0201004/ФК-08 від 21 листопада 2008 року відповідач зазначав, що кредитні кошти у розмірі 125 000,00 грн., які він отримав у ТОВ «Український промисловий банк» на ремонт квартири, не були використані за цільовим призначенням, а були направлені на розвиток бізнесу дружини, на відкриття магазину та її комерційної діяльності. Посилаючись на довідку Державної іпотечної установи від 16 липня 2014 року № 3666/6/2 підтвердив, що сума позики за цим кредитом повернута ним за час шлюбу з ОСОБА_1 .

В частині боргу за відновлювальною розпискою від 18 грудня 2018 року, за змістом якої 10 листопада 2001 року його колишня дружина отримала від своїх батьків грошові кошти в сумі 12 500,00 доларів США для потреб своєї сім`ї, відповідач під час судового розгляду справи заперечував отримання цих коштів, а також звернув увагу суду на те, що в матеріалах справи відсутня сама розписка.

Не визнав відповідач придбання комп`ютерної техніки та іншого товару на потреби сім`ї за укладеними кредитними договорами із ЗАТ «Альфа-Банк» № 400376399 від 16 жовтня 2007 року, № 400392710 від 27 жовтня 2007 року, зазначивши, що товар, який придбаний ним за кредитні кошти в сумі 3 662,00 грн. в рамках укладеного кредитного договору № 400376399 від 16 жовтня 2007 року із ЗАТ «Альфа-Банк», а саме: комутар 5-port Canyon CNR-DO5P (10/100BaseTX), кабель рatch Cord FTP литий (5е кат.,5м), активні колонки Logiwech S120 Stereo/5W RMS OEM чорний (980-000010), клавіатура Logitech Value Keyboard Blek PS/2 OEM ), монітор, LG 19 L196WTQ-BF (Blek, Wide, DVI 170H/170V, 300cd/m*2, 3000:1, 2ms, Vista Design), маніпулятор «mose» Sweex (оптичний PS/2 3but. Scrol черн DA100080/MI002), ком`ютер DiaWest Universal Pro I (DCE2140/i945GZ/1024/160/video int/DVD-RW без програмного забезпечення), який придбаний ним за кредитні кошти в сумі 3 662,00 грн. в рамках укладеного кредитного договору № 400376399 від 16 жовтня 2007 року з ЗАТ «Альфа-Банк», був переданий ним до статутного фонду юридичної фірми.

В судовому засіданні 23 червня 2020 року судом першої інстанції роз`яснено учасникам процесу їх право заявити клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи для визначення вартості спірного майна. Жодна сторона не скористалась процесуальним правом заявити клопотання про призначення вказаної експертизи (а.с. 101).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом присудження грошової компенсації, суд першої інстанції виходив із необгрунтованості вимог позивача в частині стягнення грошової компенсації замість частки у праві спільної власності на майно подружжя, мотивуючий свій висновок тим, що вартість майна, яке підлягає поділу, не погоджена між подружжям. Під час судового розгляду справи відповідач категорично заперечував щодо визначеної позивачкою у позові вартості спірного майна та стягнення з нього на користь позивачки грошової компенсації вартості 1/2 частини вказаного майнако, а позивачем належних доказів на підтвердження обставин щодо вартості спірного майна суду не надано, своїм правом заявити клопотанння про призначення експерти для визначення вартсоті майна подружжя на час розгляду справи , про яке неодноразово їй було роз`яснено судом, позивачка не скористалась.

Не вбачав суд першої інстанції правових підстав для задоволення вимог позивачки в частині поділу отриманих грошових коштів у фінансових установах, обґрунтовуючи свій висновок тим, що зобов`язання за кредитним договором, що виникли між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 , позивачкою не виконані, а зобов`язання за договором про іпотечний кредит від 21 листопада 2008 року виконані відповідачем особисто за час шлюбу що не спростовано позивачкою.

У зв`язку із недоведеністю та безпідставністю суд першої інстанції відмовив в задоволенні вимог ОСОБА_1 в частині визнання спільним боргом подружжя боргу за відновлювальною розпискою від 18 грудня 2018 року в сумі 12 500 доларів США, що виник 10 листопада 2001 року та стягнення з відповідача на користь позивачки 6 250 доларів США.

Разом з тим, установивши, що присудження ОСОБА_1 грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль Renault Kangoo, 2007 року випуску, ідентифікатор НОМЕР_3 , не допускається, оскільки жоден із подружжя не вчинив дій, пов`язаних із застосування такого способу поділу майна, при цьому спірний транспортний засіб оформлено на ім`я одного із подружжя ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку про визнання автомобіля Renault Kangoo, 2007 року випуску, ідентифікатор НОМЕР_3 спільним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , з визначенням ідельних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу, залишивши це майно у спільній частковій власності сторін у справі.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду у повній мірі погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України).

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, необхідно визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

За змістом частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Якщо один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 405/1343/15-ц (провадження № 6-2566цс16), від 07 червня 2017 року у справі 199/7266/14-ц (провадження № 6-2670цс16).

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що позивач, яка заявляє вимоги про стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя на спірний автомобіль Renault Kangoo, 2007 року випуску, ідентифікатор НОМЕР_3 , не надала суду жодного належного та допустимого доказу щодо оцінки автомобіля на момент розгляду справи в суді з урахуванням проценту його зносу, обов`язок доведення якого відповідно частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України лежить саме на позивачці.

Інший з подружжя (відповідач у справі), посилаючись на те, що визначена позивачкою на власний розсуд вартість спірного автомобіля у розмірі 24 000,00 доларів США не врахувує його експлуатації та є такою, що перевищує ціну цього автомобіля на час придбання у 2007 році, не погодився на компенсацію колишній дружині вартості Ѕ частини автомобіля, а відтак і внесення грошової суми на депозитний рахунок суду не здійснив.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість вимог позивачки в частині стягнення з відповідача на її користь компенсації вартості 1/2 автомобіля Renault Kangoo, 2007 року випуску, ідентифікатор НОМЕР_3 , виходячи з визначеної нею вартсоті вказаного автомобіля у розмірі 24 000,00 доларів США.

Разом з тим суд першої інстанції, установивши, що спірний транспортний засіб оформлено на ім`я одного із подружжя ОСОБА_2 , дійшов правильного висновку про визнання автомобіля Renault Kangoo, 2007 року випуску, ідентифікатор НОМЕР_3 спільним майном сторін у справі, та визначення в цьому разі ідеальних часток подружжя в спірному майні без його реального поділу і залишення майна в спільній частковій власності сторін.

Доводи апеляційної скарги позивачки про те, що оскільки відповідач не надав суду заперечень щодо вартості спірного автомобіля, то суд першої інстанції мав би виходити з визначеної нею ціни автомобіля, не заслуговує на увагу, оскільки тягар доказування обставин покладається на позивачку, якій суд першої інстанції під час судового розгляду справи, відповідно до вимог частини 5 статті 12 ЦПК України, роз`яснив право заявити клопотання про призначення у справі судової товарознавчої експертизи для визначення вартсоті майна подружжя на час його поділу, проте ані позивач, ані її представник таке клопотання не заявили.

Посилання позивача на те, що судом першої інстанції ухвалено рішення поза межами заявлених нею вимог, оскільки її вимоги зводяться не до поділу майна подружжя, як такого, так як його поділити неможливо, а до поділу коштів (грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно) є безпідставними, оскільки саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 жовтня 2021 року в частині визнання автомобіля Renault Kangoo, 2007 року випуску, ідентифікатор НОМЕР_3 спільним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та його поділу шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на Ѕ ідеальну частку автомобіля Renault Kangoo, 2007 року випуску, ідентифікатор НОМЕР_3 відповідає наданим сторонами та дослідженим судом доказам, яким суд дав вірну правову оцінку, вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя шляхом присудження їй грошової компенсації замість Ѕ частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, з огляду на таке.

Встановлені фактичні обставини справи свідчать про те, що за наведеним позивачем переліком предметів побутового вжитку відповідач частково визнав факт придбання за час шлюбу майна, яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 , а саме: двох розкидних диванів, дивану кутового, стінки « Горка », телевізора-плазма, Д/м42, вхідних дверей в квартиру, шафи-купе у вітальню, шафи дзеркальна кімнатна, пральної машини, музичного центру, магнітоли, кухонного знаряддя (кавоварка, міксер, електрична м?ясорубка, електричний чайник), умивальника на кухні, пластикових вікон (спальня, кімната, кухня).

За цим переліком в частині майна: кухонного знаряддя (кавоварка, міксер, електрична м?ясорубка, електричний чайник), вартістю 1 500,00 грн. та пластикових вікон (спальня, кімната, кухня), вартістю 4 000,00 грн., відповідач погодився з визначеною позивачем вартістю цього майна на загальну суму 5 500,00 грн.

Під час судового розгляду справи підтвердив, що вказане майно знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві приватної особистої власності, та перебуває у його користуванні. Матеріальна компенсація за таке володіння та користування майном ним позивачці не сплачувалась.

Визнані відповідачем в цій частині обставини підтверджуються звукозаписом судового засідання від 07 червня 2021 року.

Відповідно до положень частини 1 статті 82, частини 6 статті 263 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню; якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням.

Однак, суд першої інстанції, у порушення вимог 89, 263 ЦПК України, на зазначені положення закону та обставини справи належної уваги не звернув, доводів сторін у цій частині у достатньому обсязі не перевірив, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині присудження на її користь грошової компенсації замість Ѕ частки у праві спільної сумісної власності на майно: кухонне знаряддя (кавоварка, міксер, електрична м?ясорубка, електричний чайник), пластикові вікна (спальня, кімната, кухня) у розмірі 2 750,00 грн. (1/2 від 5 500,00 грн.).

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини вказаного спільного майна подружжя в сумі 2 750,00 грн.

Вказаний розмір компенсації є спроможним для іншого співвласника майна (відповідача у справі) для її виплати позивачці в рахунок визнання за ним права власності на вказане майно та не становитиме для нього надмірний тягар.

В цій частині доводи апеляційної скарги позивача знайшли своє підтвердження.

Вимога позивача в частині стягнення на її користь грошової компенсації вартості Ѕ частки у праві спільної сумісної власності на майно, а саме: два розкидних дивани, диван кутовий, стінка «Горка», телевізор-плазма, Д/м42, вхідні двері в квартиру, шафа-купе у вітальню, шафа дзеркальна кімнатна, пральна машина, музичний центр, магнітола, умивальник на кухні є недоведеною належними та допустими доказами, оскільки позивачка ОСОБА_1 , у порушення вимог статей 12, 80 ЦПК України, ухилилась від доведення обставин, на які посилалась як на підставу своїх вимог щодо визначення вартість цього майна, що підлягає поділу, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Не підлягає також поділу у спосіб, заявлений позивачкою, майно без індивідуальних ознак, наявність якого не була встановлена під час розгляду справи: комп`ютери - 2 шт., вартістю 12 500,00 грн., кутовий стіл, вартістю 1 500,00 грн., двері внутрішні кімнатні, вартістю 500,00 грн., шафи у ванну кімнату, вартістю 1 350,00 грн., автомагнітоли, вартістю 500,00 грн., принтера-сканер-факс, вартістю 1 600,00 грн., посуд (ножі, виделки, ложки, тарілки, 2 комплекти кастрюль, гусятниця, пательня - 4 шт., судки, сервізи, чарки, бокали), вартістю 6 000,00 грн., пилосмок-електровіник «Кернер», вартістю 6 000,00 грн., кухонне обладнання (сентехніка, шафа, стіл, стільці, витяжка, електрична духовка, електропласт (поверхня), електроніж), вартістю 12 000,00 грн., обладнання для ванної кімнати, туалету (унітаз, душова кабіна, умивальник, кран, тумба для умивальника, система душ-шарко), вартістю 15 000,00 грн., два стола для офісу, вартістю 4 000,00 грн.

Надаючи оцінку вимогам позивачки в частині врахування при поділі майна подружжя правовідносин за кредитними зобов?язанням, що виникли на підставі кредитного договору № R4В від 04 квітня 2012 року, укладеного між ПАТ «ВТБ банк» та ОСОБА_7 (позивачем у справі), а також щодо компенсації вартості майна, що придбане на обладнання та оздоблення магазину, яким вона займалась як підприємець, колегія апеляційного суду виходить з такого.

Із долученого до матеріалів справи кредитного договору № R4В від 04 квітня 2012 року вбачається, що ОСОБА_7 отримала у ПАТ «ВТБ банк» кредит у розмірі 60 000,00 грн. на споживчі потреби в інтересах сім`ї та зобов`язується повернути кредит у повному обсязі 04 квітня 2016 року або достроково у випадках, передбачених цим договором (а.с. 41-43).

Під час судового розгляду справи позивач ОСОБА_1 визнала, що у дійсності отримані кредитні грошові кошти у розмірі 60 000,00 грн. нею були використані на розвиток магазину, яким вона займалась як підприємець.

Вказані обставини підтвердив відповідач у справі, зазначивши, що отриманий ОСОБА_7 у ПАТ «ВТБ банк» кредит у розмірі 60 000,00 грн. використано колишньою дружиною не на потреби сім`ї, а на розвиток її бізнесу, зокрема магазину.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте за спільні кошти подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Статтею 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути: будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту; заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями статті 65 СК України.

Так, статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно із частинами 1, 2 статті 52 ЦК України, фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення; фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи - підприємця, як майно для професійної діяльності члена сім`ї і яке придбане за кошти від своєї діяльності як підприємця і використовується в його підприємницькій діяльності не в інтересах сім"ї, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до статті 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання статей 60, 61 СК України.

За таких обставин вимога позивачки ОСОБА_1 про належність отриманих нею у кредит гршових коштів в сумі 60 000,00 грн. за кредитним договором № R4В від 04 квітня 2012 року, які були використані нею у її підпримємницькій діяльності для обладнання і оздоблення магазину (манекени, торси, павуки, паровози, манеручки, ніжки, шафи, настінне обладнання, вітрини, дзеркала, прилавок, тюлі, штори), вартістю 44 000,00 грн, до спільної сумісної власності подружжя не ґрунтується на вимогах статті 57, 60, 61 СК України, а тому не підлягає задоволенню за безпідставністю.

Перевіряючи вимоги позивачки в частині стягнення з відповідача на її користь компенсації 1/2 частини від суми сплаченого кредиту, який був отриманий на підставі договору про іпотечний кредит № 2068-0201004/ФК-08 від 21 листопада 2008 року, укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 , за умовами якого позичальник ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 125 000,00 грн., колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України вказує на те, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 27 грудня 2019 року у справі № 641/6191/17 (провадження № 61-39435св18).

Із умов договору про іпотечний кредит № 2068-0201004/ФК-08 від 21 листопада 2008 року, укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 вбачається, що позичальник ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 125 000,00 грн. строком до 20 листопада 2013 року на поліпшення житлових умов.

Під час судового розгляду справи відповідач, як сторона кредитного договору, заперечував факт використання позики за цільовим призначенням - для поліпшення житлових умов, а саме: на оплату ремонтних робіт в квартирі, в які їх сім?я проживала, зазначивши про те, що отримані ним кошти у ТОВ «Український промисловий банк» було використано на споживчі цілі, зокрема, на розвиток бізнесу дружини, на відкриття магазину та її комерційної діяльності.

Посилаючись на довідку Державної іпотечної установи від 16 липня 2014 року № 3666/6/2, відповідач документально підтвердив, що ним, як позичальником, повністю виконані зобов?язання за кредитним договором № 2068-0201004/ФК-08 від 21 листопада 2008 року (а.с. 44).

Інші докази, які б підтверджували використання відповідачем таких коштів на оплату ремонтних робіт для поліпшення житлових умов в квартирі, в якій проживала сім`я сторін, у матеріалах справи відсутні та позивачкою не надані.

Таким чином, аналізуючи наявні у справі докази, колегія суддів апеляційного суду, установивши, що кредитні кошти, отримані відповідачем за договром про іпотечний кредит № 2068-0201004/ФК-08 від 21 листопада 2008 року у розмірі 125 000,00 грн., були витрачені позичальником (відповідачем у справі) на споживчі цілі, а не для поліпшення житлових умов в квартирі в якій проживала сім`я сторін, дійшла висновку про відсутність правових підстав кваліфікувати відповідача ОСОБА_2 , як зобов`язану особу перед позивачем за укладеним договром про іпотечний кредит № 2068-0201004/ФК-08 від 21 листопада 2008 року, що виключає обов`язок відповідача компенсувати (повернути) другому з подружжя (позивачу у справі) частку за виконаним ним кредитним зобов?язанням в період шлюбу.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам в частині вимог позивачки про визнання спільним боргом подружжя боргу в сумі 12 500, 00 доларів США, що виник 10 листопада 2001 року за відновлювальною борговою розпискою від 18 грудня 2018 року, виданою позивачкою, зі стягненням з відповідача на її користь суми 6 250,00 доларів США (Ѕ частини від 12 500, 00 доларів США), колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України).

Вирішуючи спір про стягнення з одного з подружжя коштів за борговим зобов`язанням, суд має встановити, чи використане майно, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, в інтересах сім`ї, а не на власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях - частина 6 статті 81 ЦПК України.

Як встановлено колегією суддів апеляційного суду та вбачається з матеріалів справи, на підтвердження вказаного боргового зобов?язання позивачка надала копію відновлювальної розписки від 18 грудня 2018 року, за змістом якої ОСОБА_7 (позивач у справі) своїм підписом підтверджує, що 10 листопада 2001 року отримала від своїх батьків ОСОБА_10 й ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 12 500,00 доларів США для потреб своєї сім`ї, зокрема, для купівлі квартири, що засвідчили в окремо написаній відновлювальній розписці від 18 грудня 2018 року також ОСОБА_10 й ОСОБА_11 (а.с. 4, 4 зворот).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У матеріалах справи відсутній договір позики грошових коштів, укладений між позивачкою та ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (батьками позивачки), на підставі якого відбулась передача 10 листопада 2001 року грошових коштів в сумі 12 500,00 доларів США і його умови, а надані позивачкою відновлювальні розписки, які складені 18 грудня 2018 року, за своєю правовою природою не є борговими розписками.

Отже, позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту отримання нею у борг в інтересах сім`їгрошових коштів у розмірі 12 500,00 доларів США.

Користування коштами батьків колишньої дружини в інтересах сім`ї запеперечував відповідач під час судового розгляду справи.

З урахуванням встановлених обставин справи колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині вимог про визнання спільним боргом подружжя боргу в сумі 12 500, 00 доларів США, який виник 10 листопада 2001 року за відновлювальною борговою розпискою від 18 грудня 2018 року, та про поділ вказаного боргового зобов`язання між подружжям, так як позовні вимоги в цій частині не підтверджені належними та допустимими доказами, грунтуються на припущеннях, а рішення суду не може грунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Отже, доводи позивачки в цій частині вимог не знайшли свого підтвердження.

Перевіривши в межах доводів апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визнання автомобіля Renault Kangoo, 2007 року випуску, ідентифікатор НОМЕР_3 спільним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та його поділу шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на Ѕ ідеальну частку автомобіля Renault Kangoo, 2007 року випуску, ідентифікатор НОМЕР_3 ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги позивачки в цій частині вирішення вимог висновків суду першої інстанції не спростовують.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя шляхом присудження грошової компенсації замість Ѕ частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя та про визнання спільним боргом подружжя боргу в сумі 12 500, 00 доларів США, що виник 10 листопада 2001 року за відновлювальною борговою розпискою від 18 грудня 2018 року, виданою позивачкою, зі стягненням з відповідача на її користь суми 6 250,00 доларів США (Ѕ частину від 12 500, 00 доларів США), суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення учасників справи, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції в цій частині вимог без оцінки вказаних обставин у сукупності не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.

Порушення зазначених вимог законодавства, якими обґрунтовує свою апеляційну скаргу позивачка у справі, відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України є підставою для скасування апеляційним судом судового рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та ухвалення у відповідній частині нового судового рішення по суті заявлених вимог ОСОБА_1 , які з установлених колегією суддів апеляційного суду обставин справи та наведених мотивів в редакції даної постанови підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а тому понесені позивачкою та документально підтвердженні судові витрати, що складаються з судового збору за подання позовної заяви до суду у розмірі 9 605,00 грн. у пропорційному розмірі до задоволених позовних вимог, з урахуванням не стягнутого судового збору судом першої інстанції в сумі 797,22 грн., слід покласти на відповідача ОСОБА_2 .

Сплачений позивачем судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 14 407,50 грн., вимоги якої за результатом розгляду апеляційного розгляду задовольняються частково, у пропорційному розмірі до задоволених вимог апеляційної скарги (0,22%), що складає суму 31,70 грн. слід покласти на відповідача ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст.57,60,61,63,65 СК України, ст.52 ЦК України, ст.ст.12,76,77.78,80,81, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 жовтня 2021 року в частині визнання автомобіля Renault Kangoo, 2007 року випуску, ідентифікатор НОМЕР_3 спільним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та його поділу шляхом визнання за кожним із подружжя право власності на Ѕ ідеальну частку автомобіля Renault Kangoo, 2007 року випуску, ідентифікатор НОМЕР_3 залишити без змін.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 жовтня 2021 року в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_5 ) грошову компенсацію вартості Ѕ частки у праві спільної сумісної власності майна подружжя в сумі 2 750,00 грн.

В решті вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя шляхом присудження їй грошової компенсації вартості Ѕ частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_5 ) судовий збір у розмірі 828,92 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 червня2022року.

Головуючий: Судді: