Справа № 375/1486/20
Провадження № 2/375/179/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2022 року смт Рокитне

Рокитнянський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді Чорненької О.І.,

при секретарі судового засідання Киричок В.В.,

за участі:

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження, в залі суду в смт Рокитне, матеріали цивільної справи за позовом Вінницького національного медичного університету імені М.І.Пирогова до ОСОБА_2 про стягнення вартості навчання, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад обставин справи та обгрунтування позовних вимог

Представник Вінницького національного медичного університету імені М.І.Пирогова звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення вартості навчання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова та ОСОБА_2 , у зв`язку із її

зарахуванням на навчання за державним замовленням - де навчання здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, було укладено Угоду про підготовку лікаря №1533.

Вимога щодо укладення угоди про підготовку лікаря передбачена пунктом 5 "Порядку про працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням" затвердженого наказом МОЗ України № 367 від 25.12.97 та зареєстровангоо в Міністерстві юстиції України 15 квітня 1998 р. за № 246/2686, яким визначено, що керівники вищих навчальних закладів освіти після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду.

Укладена з відповідачем Угода про підготовку лікаря № 1533 відповідає формі, яка

уміщена в додатку № 1 до "Порядку про працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням" .

Позивач виконав взяті на себе зобов`язання згідно укладеної Угоди щодо забезпечення відповідної якісної теоретичної і практичної підготовки фахівця з вищою

освітою, згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця, доказом того є успішна здача відповідачем державних іспитів та відповідно до наказу від 23.06.2017 р. № 383, студентці 6-го курсу медичного факультету № 1 ВНМУ ім. МІ. Пирогова ОСОБА_2 присвоєно кваліфікацію "Лікаря" і видано диплом спеціаліста від 24.06.2017 року серії НОМЕР_1 , а також сертифікат ліцензійного іспиту в галузі знань "Медицина" від 07.06.2017 року № 1058/2017, які засвідчують, що відповідач закінчив навчання у навчальному закладі.

Відповідно до угоди укладеної між позивачем і відповідачем, остання

зобов`язувалась прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати

вартість навчання.

Виконуючи вимоги пункту 8.3 "Порядку про працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням" та взяте на себе зобов`язання згідно з угоди,

позивач забезпечив останню місцем працевлаштування в державному секторі народного

господарства, де вона зобов`язувався відпрацювати не менше трьох років. З даною

пропозицією відповідач добровільно погодилася під розпис 01.03.2017.

Отже, позивач взяті на себе зобов`язання передбачені угодою виконав.

Частиною другою статті 11 ЦК України передбачено - підставами виникнення

цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідач свої зобов`язання порушила та належним чином не виконала, за направленням три роки не відпрацювала, відтак зобов`язана відшкодувати до Державного бюджету вартість навчання.

Невідшкодування відповідачем вартості навчання фактично призводить до

завдання позивачу збитків на суму заявленого позову.

Так, пунктами 1 та 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року за № 77/96 "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та

працевлаштування випускників вищих навчальних закладів" визначено, вищі навчальні заклади України здійснюють підготовку спеціалістів: за рахунок коштів Державного бюджету України, республіканського бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів - за державним замовленням; за рахунок коштів відповідних юридичних та фізичних осіб - для роботи у недержавному секторі народного господарства; за рахунок власних коштів особи - для роботи у державному і недержавному секторі народного господарства (за бажанням).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів

цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв

ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або

одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або

законом.

Згідно зі статтею 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Однак, всупереч вищенаведеним нормам цивільного законодавства та вимогам ЗУ

"Про вищу освіту", наказу МОЗ України № 367 від 25.12.97, постанови КМУ № 992 (в

редакції на час виникнення спірних відносин), умов Угоди № 1533, ОСОБА_2 відпрацювала

за вказаним місцем направлення з 01.09.2017 по 31.07.2020 і звільнилася на підставі статті 38

КЗпГІ України (за власним бажанням).

З метою врегулювання спору в досудовому порядку, відповідачу було надіслано лист-

вимогу від 09.09.2020 № 01/10-1723 про добровільне відшкодування вартості навчання в сумі

144634 (сто сорок чотири тисячі шістсот тридцять чотири) грн. 27 коп.

Відповідач вартість навчання до Державного бюджету не відшкодувала і відповіді на лист-вимогу не надала.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 625 ЦК України позивачем здійснено розрахунок суми компенсації інфляційних та 3% річних на суму вартості навчання за порушення строків відшкодування, яка разом з вартістю навчання становить - 193613 (сто дев`яносто три тисячі шістсот тринадцять) грн. 78 гри., що включає: основну суму боргу 144634 (сто сорок чотири тисячі шістсот тридцять чотири) гривні 27 коп.; збитки від інфляції (з урахуванням встановленого індексу інфляції) становить 32036 (тридцять дві тисячі тридцять шість) гривень 49 коп.; 3% відсотки річних від простроченої суми становлять 16943

(шістнадцять тисяч дев`ятсот сорок три) гривні 02 коп. (копія розрахунку додається).

Позиція відповідачів щодо заявленого позову

Відповідно до відзиву на позовну заяву, надану представником відповідача - адвокатом Капустіним В.В. вимоги позовної заяви, він та його довіритель - відповідачка ОСОБА_2 , не визнають.

Свої заперечення обгрунтували тим, що після закінчення Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, ОСОБА_2 отримала диплом спеціаліста по спеціальності "Лікувальна справа" та, після відпустки строком 30 календарних днів, наданої їй відповідно до пункту 28 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України № 367 від 25.12.1997 року згідно направлення на роботу № 62 від 30.03.2017 року, з`явилась до Комунального медичного закладу Рокитнянської районної ради "Рокитнянська центральна районна лікарня", для роботи на посаді лікаря-невролога.

Проте з`ясувалось, що у Рокитнянській ЦРЛ відсутня вакантна посада лікаря- невролога, відтак зарахувати її в інтернатуру за спеціальністю «Неврологія» виявилось неможливим.

Відповідно до пункту 8.2. Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, за рік до закінчення навчання, не пізніше 1 серпня кожного року державні замовники відповідно до кількості замовлених спеціалістів подають до Міністерства охорони здоров`я України і закладів освіти перелік конкретних місць працевлаштування та умов, які вони зобов`язуються створити випускникам наступного року (забезпеченість житлом, розмір заробітної плати, інші соціальні гарантії).

Згідно з пунктом 8.1. Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, державні замовники несуть відповідальність за достовірність поданої заявки.

З викладеного вбачається, що картка працевлаштування ОСОБА_2 мала бути оформлена ще за рік до закінчення її навчання та один примірник мав бути направлений державному замовнику, яким є Рокитнянська ЦРЛ.

Але, позивачем цього зроблено не було. Крім того, з картки працевлаштування ОСОБА_2 вбачається, що вона заповнена не за рік до закінчення нею навчання, а 24.06.2017 року - в один день з виданим дипломом.

Отже, примірник цієї картки працевлаштування не міг бути надісланим державному замовнику за рік до закінчення навчання ОСОБА_2 , адже в іншому випадку, всі ці нестиковки з відсутністю вакансії, мали бути усунуті ще до закінчення її навчання.

Більше того, примірник картки працевлаштування не надсилався навіть після 24.06.2017 року, а «прибув» до державного замовника разом із ОСОБА_2 .

Таким чином, плутанина з вакантними посадами виникла саме з вини навчального закладу, який надавав ОСОБА_2 пропозицію щодо працевлаштування та направлення на роботу на неіснуючу вакансію.

Лише 11.08.2017 року, за згодою Міністерства охорони здоров`я України, було змінено місце призначення ОСОБА_2 на роботу з посади лікаря-невролога Рокитнянської ЦРЛ на посаду лікаря-акушера-гінеколога цієї ж лікарні.

Також зауважив, що відповідно до пункту 3.2. Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ-ІУ рівнів акредитації медичних факультетів університетів, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України № 291 від 19.09.1996 року, навчання в інтернатурі починається з 01 серпня, але, із-за бездіяльності навчального закладу та подальшою необхідністю усуненням наслідків такої бездіяльності, строк початку як роботи, так і навчання ОСОБА_2 в інтернатурі був пропущений, і не зважаючи на пункт 1.1. наказу директора Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації № 283-н від 22.08.2017 року, ОСОБА_2 була зарахована на посаду лікаря-інтерна лише 01.09.2017 року.

Отже, внаслідок обставин, що не залежали від ОСОБА_2 , вона «втратила» 1 місяць

(серпень 2017 року): 22 робочих дні, оскільки саме така кількість робочих днів була у серпні 2017 року.

Проте, під час проходження інтернатури, робочі дні, пропущені ОСОБА_2 у серпні 2017 року, було включено у графік роботи та відпрацьовано «чергуваннями», що підтверджується листом КЗ КОР «Київський обласний центр охорони здоров`я матері і дитини» № 442 від 28.04.2020 року.

Таким чином, внаслідок порушень позивачем Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, ОСОБА_2 не змогла своєчасно працевлаштуватись, але компенсувала відсутні днів своєю понаднормовою працею, тобто відпрацювала пропущений місяць.

Крім цього, на момент звільнення, у ОСОБА_2 мала невикористану щорічну основну відпустка тривалістю 28 календарних дні.

26.06.2020 ОСОБА_2 отримала сертифікат лікаря-спеціаліста №00679 за спеціальність "Акушерство та гінекологія" і згдно до пункту 1.5 наказу директора Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації №283-н від 22.08.2017 її мали б перевести на посаду лікаря-акушера-гінеколога.

Також і пунктом 1 Угоди про відпрацювання в КМЗ «Рокитнянська ЦРЛ» після

закінчення навчання в інтернатурі № 1 від 01.09.2017 року встановлений обов`язок Рокитнянської ЦРЛ працевлаштувати лікаря-інтерна на посаді лікаря за відповідною спеціальністю, після закінчення інтернатури.

Втім, цього не сталось.

Разом з цим, з квітня 2020 року ОСОБА_2 припинили виплачувати заробітну плату, мотивуючи таке порушення трудового законодавства переходом фінансування лікарів- інтернів через Національну службу здоров`я України, що ніби передбачено Законом України "Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення" та Положенням "Про Національну службу здоров`я України", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 року № 1101.

Користуючись відсутністю у ОСОБА_2 спеціальних знань у галузі права, здійснивши на неї психологічний тиск, скориставшись її бажанням продовжувати працювати у цьому колективі, директор Рокитнянської ЦРЛ змусив її написати заяву про відмову від заробітної плати та відмову від претензій до керівництва Рокитнянської ЦРЛ.

З огляду на викладене, ОСОБА_2 вимушена була написати заяву про своє звільнення з посади лікаря-інтерна, сподіваючись, що така обставина змусить роботодавця привести трудові відносини у рамки закону, а саме: запропонувати їй посаду лікаря-акушера- гінеколога або перевести її на цю посаду, як встановлено п. 1.5 Наказу № 283-н від 22.08.2017 року та п. 1 Угоди № 1 від 01.09.2017 року.

Але, наказом № 64 від 22.07.2020 року, ОСОБА_2 було звільнено з 31.07.2020 року, а не переведено на посаду лікаря-акушера-гінеколога. Крім того, в порушення вимог ст. 47, ст. 116 Кодексу законів про працю України, не було проведено розрахунку.

Отже, внаслідок невиконання Рокитнянською ЦРЛ п. 1.1., п. 1.5.Наказу № 283-н від року, п. 1 Угоди № 1 від 01.09.2017 року, невиплати ОСОБА_2 заробітної плати та вчинення на неї психологічного тиску, ОСОБА_2 змушена була написати заяву про своє звільнення.

У зв`язку з викладеним ним було подано позов в інтересах ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства Рокитнянської районної ради «Рокитнянська центральна районна лікарня» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За таких умов, з огляду на положення п. 6 ч. 1 ст. 251 Цивільного процесуального

кодексу України, просив зупинити провадження у справі № 375/1486/20 за позовом

Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова до ОСОБА_2 про стягнення вартості навчання, до набрання законної сили судовим рішенням у справі

№ 375/1390/20, оскільки в разі задоволення позовної заяви ОСОБА_2 , її буде поновлено на

роботі, а розгляд позовної заяви Вінницького національного медичного університету ім. М.І.

Пирогова втратить будь-який сенс.

Крім викладеного, вважав за необхідне звернути увагу суду на розрахунок суми ціни

позову.

Вказав, що вартість навчання за 2011-2017 навчальний рік складає 144634,27 грн., проте жодним чином не обґрунтовує вказану суму, з чого вона складається і чому саме таку суму бажає стягнути позивач.

Також Позивач, посилаючись на ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, нараховує

інфляційні втрати (32036,49 грн.) та 3% річних (16943,02 грн.), але так само не додає

розрахунок цих сум.

З розрахунку, доданого до позовної заяви не зрозуміло, за який саме період часу позивач просить стягнути інфляційні втрати та 3% річних.

Отже, необхідно встановити, коли саме у позивача виникло право вимоги грошового

зобов`язання і коли саме настав момент прострочення.

Проте, звертаючись до суду, позивач чомусь вирішив безпідставно збагатитись за

рахунок ОСОБА_2 , яка внаслідок його ж бездіяльності із запізненням приступила до

виконання трудових обов`язків, але відпрацювала пропущений місяць, і яка внаслідок

протиправної бездіяльності її роботодавця щодо не переведення її на посаду лікаря-акушера-

гінеколога та невиплати їй заробітної плати змушена була звільнитись.

Щодо попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, зазначив, що для надання професійної правничої допомоги, ОСОБА_2 звернулась до нього, адвоката

Капустіна В.В., отже понесені нею судові витрати будуть визначатися умовами договору про

надання правової допомоги та обсягом виконаної адвокатом роботи, який наразі неможливо

визначити.

За таких умов, відповідно до статтей 141-142 Цивільного процесуального кодексу

України, для визначення розміру витрат, які ОСОБА_2 понесла у зв`язку з розглядом справи, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та докази, що їх підтверджують, буде подано до суду протягом п`яти днів, як визначено ЦПК Укарїни.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 23 березня 2021 року зазначена позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

09 липня 201 року ухвалою суду зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі № 375/1390/20.

24 грудня 2021 року ухвалою суду поновлено провадження у справі та проведення підготовчого судового засідання призначено на 16 годину 22 лютого 2022 року.

Представник позивача, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце проведення підготовчного засідання у справі, у судове засідання не з`явилась. Однак, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі, за наявними матеріалами. Також у заяві зазначено, що позивач заявлений позов підтримує та просить його задовольнити. Крім того, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач та представник відповідача, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце проведення підготовчого засідання у справі, у судове засідання не з`явилися. Однак, представник відповідача через канцелярію суду подав заяву про проведення підготовчого судового засідання без його участі та без участі відповідачки.

Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 22 лютого 2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 14 годину 04 травня 2022 року.

Представник позивача подала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. У такій заяві представник Вінницького національного медичного університету імені М.І. Пирогова зазначає про повне підтримання позовних вимог, просить здійснити розгляд справи за її відсутності, позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача просив суд відмовити в задоволені позову у повному обсязі із посиланням на обставини, що були наведені письмово у відзиві на позовні вимоги та наданому суду поясненні.

Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, тощо) судом не застосовувалися.

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення, з огляду на наступне.

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що між Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова та ОСОБА_2 , у зв`язку із її зарахуванням на навчання за державним замовленням - де навчання здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, було укладено Угоду про підготовку лікаря №1533.

Вимога щодо укладення угоди про підготовку лікаря передбачена пунктом 5 "Порядку про працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням" затвердженого -наказом МОЗ України № 367 від 25.12.97 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15 квітня 1998 року за № 246/2686, яким визначено, що керівники вищих навчальних закладів освіти після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду.

Укладена з відповідачем Угода про підготовку лікаря № 1533 відповідає формі, яка

уміщена в додатку № 1 до "Порядку про працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням".

Оглядом вказаної Угоди встановлено, що її умови були погоджені сторонами та скріплені підписами ректора інституту та відповідача, як замовника.

Матеріалами справи підтверджено, що на підставі Наказу № 383 від 23.06.2017 року студентці 6 курсу медичного факультету №1 Вінницького національного медичного університету імені М.І. Пирогова ОСОБА_2 присвоєно кваліфікацію "Лікаря" з видачею диплома.

Відповідно до зазначеного Наказу ОСОБА_2 видано диплом спеціаліста серії НОМЕР_2 від 24.06.2017.

Згідно із зазначеним дипломом ОСОБА_2 закінчила у 2017 році Вінницький національний медичний університет імені М.І. Пирогова та здобула кваліфікацію: ступінь вищої освіти - спеціаліст, спеціальність "Лікувальна справа", професійна кваліфікація - лікар.

Крім того ОСОБА_2 одержала сертифікат ліцензійного іспиту в галузі знань "Медицина" від 07.06.2017 року № 1058/2017.

Зазначені диплом та сертифікат засвідчують, що ОСОБА_2 закінчила навчання у навчальному закладі.

Отже, позивач взяті на себе зобов`язання передбачені угодою виконав повністю.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 , відповідно до Направлення №4, виданого Головним управлінням охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації від 27 липня 2011 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1159 від 29.06.1999 "Про підготовку фахівців для роботи в сільській місцевості" та квотою на 2011 рік, була направлена на навчання до Вінницького національного медичного університету імені М.І. Пирогова за спеціальністю "Лікувальна справа". Після закінчення навчання ОСОБА_2 повинна бути направлена для працевлаштування за спеціальністю в один із лікувально-профілактичних закладів, розташованих у сільській місцевості Рокитнянського району Київської області.

Відповідно до направлення на роботу №62 від 30 березня 2017 року Міністерством охорони здоров`я України, ОСОБА_2 , яка закінчила Вінницький національний медичний університет імені М.І.Пирогова МОЗ України у червні 2017 року направляється у розпорядженя Рокитнянської ЦРЛ ДОЗ Київської ОДА для роботи на посаді лікаря-невропатолога.

На підставі вказаного направлення №62 від 30.03.2017 деканом медичного факультуту №1 університету 24 червня 2017 року заповнено картку працевлаштування випускника та пропозиція щодо працевлаштування.

Листом №1291 від 24.042017 Комунального медичного закладу Рокитнянської районної ради Київської області "Рокитнянська центральна районна лікарня" повідомлено Департамент охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації про неможливість зарахування в інтернатуру за спеціальністю "Неврологія" ОСОБА_2 , у зв`язку з відсутністю у закладі вакантних посад лікаря-невролога.

З огляду на викладене, враховуючи клопотання Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації про зміну місця призначення ОСОБА_2 , відповідно до пункту 25 Порядку працевлаштування працівників держаних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України від 25.12.1997 №367, Департамент управління персоналом та кадрової політики Міністерства охорони здоров`я України листом №11.2-10/21557 від 11 .08.2017 погодив зміну місця призначення на роботу ОСОБА_2 з посади лікаря-невролога Комунального медичного закладу Рокитнянської районної ради Київської області "Рокитнянська центральна районна лікарня" на посаду лікаря-акушера-гінеколога цієї ж лікарні.

Наказом Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації№ 283-н від 22.08.2017 "Про працевлаштування лікаря ОСОБА_2 " головного лікаря Комунального медичного закладу Рокитнянської районної ради Київської області "Рокитнянська центральна районна лікарня" зобов`язано зарахувати на посаду лікаря-інтерна зі спеціальністю "Акушерство та гінекологія" випускницю 2017 року Вінницького національного медичного університету імені М.І.Пирогова ОСОБА_2 із 01.08.2017.

Пунктом 1.5 зазначеного наказу передбачено переведення ОСОБА_2 після закінчення інтернатури на посаду лікаря-акушера-гінеколога Комунального медичного закладу Рокитнянської районної ради Київської області "Рокитнянська центральна районна лікарня" для відпрацювання трьох років.

Пунктом 2 наказу базою заочної частини інтернатури визначено Комунальний заклад Київської обласної ради "Київський обласний центр охорони здоров`я матері і дитини".

Судом також встановлено, що на підставі вказаного наказу №283-н від 22.08.2017, головним лікарем Комунального медичного закладу Рокитнянської районної ради Київської області "Рокитнянська центральна районна лікарня" 01 вересня 2017 року з ОСОБА_2 укладено Угоду про відпрацювання в КМЗ "Рокитнянська ЦРЛ" після закінчення навчання в інтернатурі.

Відповідно до зазначеної угоди КМЗ "Рокитнянська ЦРЛ" зобов`язується працевлаштувати ОСОБА_2 на посаді лікаря за відповідною спеціальністю після закінчення навчання в інтернатурі (за винятком змін в організації виробництва і праці, в тому числі реорганізації або перепрофілювання підприємства, скорочення штату працівників).

Лікар-інтерн ОСОБА_2 , в свою чергу зобов`язується відпрацювати за спеціальністю в КМЗ "Рокитнянська ЦРЛ" не менше 3 років після закінчення навчання в інтернатурі.

Відповідно до інформації, наданої КМЗ "Рокитнянська ЦРЛ", лікаря-інтерна ОСОБА_2 31 липня 2020 року було звільнено із займаної посади за власним бажанням, відповідно до частини 3 статті 38 КзПП України, про що видано наказ №64 від 22.07.2020.

Про звільнення лікаря-інтерна ОСОБА_2 . Комунальним медичним закладом Рокитнянської районної ради Київської області "Рокитнянська центральна районна лікарня" інформовано Вінницький національний медичний університет імені М.І.Пирогова. Зокрема зазначено, що ОСОБА_2 була зарахована в інтернатуру з 01 вересня 2017 року по 31 липня 2020 року, не відпрацювала 3-х річного терміну та звільнилася з посади лікаря-інтерна 31 липня 2020 року за власним бажанням.

Крім того судом встанволено, що відповідно до довідки №442 від 28.04.2020, виданої Комунальним закладом Київської обласної ради "Київський обласний центр охорони здоров`я матері і дитини" підтверджено, що лікар-інтерн ОСОБА_2 відпрацювала 22 дні пропуску, які були включені у графік роботи.

Судом також встановлено, що Вінницьким національним медичним університетом імені М.І.Пирогова 09 вересня 2020 року за № 01/70-1723 направлено ОСОБА_2 лист-вимогу про відшкодування вартості навчання у сумі 144634 грвні 27 копійок та надано рахунок для перерахування коштів. Підставою для направлення листа-вимоги зазначено порушення ОСОБА_2 умов Угоди №1533 про підготовку лікаря, зокрема її звільнення за власним бажанням до терміну відпрацювання трьох років за місцем направлення.

Оскільки відповідач добровільно вказані договірні зобов`язання виконувати відмовляється, між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

Щодо стягнення суми заборгованості за зобов`язанням.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, а саме: випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, визначено: частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № б/н від 01.09.2011 року № б/н), пунктом 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77/96, пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992 (була чинною на час укладення Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № б/н від 01.09.2011 року) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, та вищезазначені нормативно-правові акти, які передбачали обов`язок студента відпрацьовувати за направленням, були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2011 року, регулюються саме ними.

Крім того, пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, тобто і виплати стипендії, які згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Про питання стипендіального забезпечення» виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого Кабінетом Міністрів України розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напряму навчання, успішності стипендіата.

Такі висновки про застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 598/760/17 (касаційне провадження № 61-14476св18), постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 607/3682/17 (касаційне провадження № 61-32084св18), постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 607/3681/17-ц (касаційне провадження № 61-26840св18), постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 607/3690/17 (касаційне провадження № 61-1116св17) та інших.

Разом з тим статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 5 статті 12 ЦПК України передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

керує ходом судового процесу;

сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 83 ЦПК України передбачено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Пунктами 3-5 частини 3 статті 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити:

зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;

зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;

виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Пунктом 1 частини 1 статті 176 ЦПК України передбачено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Частиною 5 статті 177 ЦПК України передбачено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Постановою Пленуму Вищого Господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" передбачено, що грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошові зобов`язання, як і будь-які інші цивільно-правові або господарські зобов`язання, можуть виникати з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України і статтею 174 ГК України.

Однією з підстав виникнення зобов`язань є договір, який є обов`язковим для виконанням сторонами. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та чинного законодавства України.

Право на пред`явлення вимоги про стягнення заборгованості до боржника, який належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання, можна здійснити шляхом звернення з претензією, листом. У випадку ігнорування вимог добровільно повернути грошові кошти - пред`явити через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.

При розгляді судових справ, що стосуються стягнення заборгованості за договором, суд має оцінити допустимість, належність, достовірність кожного доказу окремо. Аналізується укладений договір та його умови; документи, які підтверджують договірні відносини, а також наявність заборгованості (рахунки на оплату, розписки, квитанції, заяви про видачу грошових коштів, акти прийому-передачі виконаних робіт/послуг, заяви на видачу грошових коштів), беруться до уваги застосовані способи досудового врегулювання спору.

Особливу увагу слід звернути на розрахунок сум, що підлягають стягненню. А саме, розмір боргу та залежно від виду договору та його умов ? відсотки річних, інфляційні втрати, неустойка, штраф, пеня, тощо.

Разом з тим позивачем не вказано у позовній заяві та до неї не додано наказу про зарахування ОСОБА_2 студентом університету.

Відсутність наказу про зарахування позбавляє суд можливості встановити факт навчання ОСОБА_2 за державним замовленням, тобто за рахунок коштів державного бюджету.

Крім того позивачем до позовної заяви надано довідку про заборгованість ОСОБА_2 по оплаті вартості навчання та розрахунок заборгованості за навчання за 2011-2017 навчальні роки.

Однак, позивачем не надано розрахунків понесених навчальним закладом витрат на підготовку студента окремо по кожному навчальному року та не зазначено які саме витрати були понесені. Не підтверджено чому позивач стягує саме 144634,27 грн. вартості навчання, чим підтверджується саме така вартість навчання, а не в іншому розмірі.

Відсутність зазначених документів позбавляє суд можливості переконатись у законності стягнення з ОСОБА_2 заявленої суми та перевірити правильність її розрахунку.

Про відсутність у позовній заяві обгрунтування суми ціни позову, крім іншого, зазначено у відзиві на позовну заяву, підготовленому представником відповідача.

Відповідно до трекінгу поштового відправлення АТ "Укрпошта" позивач отримав заначений відзив 04 травня 2021 року, а отже мав можливість скористатись своїм правом, передбаченим статтею 179 ЦПК України, на надання відповіді на відзив та надати суду відповідні розрахунки вартості навчання за кожен навчальний рік окремо та підтвердити стягувану суму належними та допустимими доказами, натомість не зробив цього.

Окрім того, позивачем не надано належного розрахунку нарахованих інфляційних та 3% річних, не зазначено за який період вказані кошти були нараховані.

Відтак, позивачем не надано належних та достовірних доказів щодо навчання відповідача саме за кошти державного бюджету, вартості такого навчання та суми, яка підлягає стягненню з відповідача урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми.

З огляду на викладене, позов Вінницького національного медичного університету імені М.І.Пирогова до ОСОБА_2 про стягнення вартості навчання задоволенню не підлягає.

Щодо судових витрат

Відповідно до вимог статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 2 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Нормами статті 142 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача.

Таким чином, сплачений позивачем при поданні позовної заяви судовий збір поверненню не підлягає.

Щодо стягнення витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги.

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до пункту 4 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

З матеріалів справи вбачається, що 23.10.2020 між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатом Капустіном Віталієм Володимировичем укладено Договір про надання правової (правничої) допомоги №239.

За умовами Договору про надання правової (правничої) допомоги від 23.10.2020 року виконавець зобов`язується за дорученням замовника надати юридичні послуги / правову допомогу, поіменно в переліку послуг, зазначених в п.2 цього договору, а замовник зобов`язується сплатити грошові кошти за надані послуги.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує практику Європейського суду з прав людини з розв`язання питання відшкодування судових витрат, яка зазначена ним у рішеннях від 26.02.2015р. у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006р. у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004р. у справі «Меріт проти України», і зроблено висновок, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Представник відповідача, адвокат Капустін В..В. до закінчення справи по суті заявив про стягнення з позивача на користь відповідачки правової допомоги, разом з тим зазначив, що докази, які доводять розмір витрат на правову допомогу, будуть подані до суду протягом п`яти днів, відповідно до вимог ЦПК України, тому суд вказане питання не вирішує.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 206, 258 - 268, 273, 352 - 355 ЦПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст.ст. 509, 526, 610 ЦК України, ст. 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Вінницького національного медичного університету імені М.І.Пирогова до ОСОБА_2 про стягнення вартості навчання - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання на нього апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду виготовлено 13 травня 2022 року.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

позивач: Вінницький національний медичний університет імені М.І.Пирогова, , зареєстрованого за адресою: 21018, м.Вінниця, вул. Пирогова, 56, ел. адреса: ;

представник позивача: ОСОБА_3 , 1980 року народження, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ел. адреса: ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , тел. моб. НОМЕР_4 ;

представник відповідача: ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 , тел. моб. НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , ел. адреса: .

Головуюча суддя Олена ЧОРНЕНЬКА