ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/990/22 Справа № 191/5557/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Битяк І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та грошову компенсацію вартості майна та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/3 частину майна та грошову компенсацію його вартості,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2016 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

В обгрунтування позову зазначав, що з відповідачем ОСОБА_1 перебуває у шлюбі зареєстрованому 09.09.1986 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Синельниківської міської ради Дніпропетровської області, актовий запис № 219. Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей. На час подання позову до суду шлюбні відносини фактично припинені і він проживає за іншою адресою. В 1996 році, у період шлюбу, він придбав за договором купівлі-продажу житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, договір купівлі-продажу житлового будинку було оформлено на ім`я відповідачки ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що він на той час вже мав нерухомість і в 1996 році існувало обмеження на володіння житловою площею не більше 60м? на одну особу. На підставі рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26.11.2004 року право власності поновлено за ОСОБА_1 , так як «Придніпровська товарна біржа», через яку було укладено вказаний договір купівлі-продажу, була реформована. Оскільки спірні правовідносини виникли до 01.01.2004 року, то вважає, що до даних правовідносин слід застосувати норми Кодексу про шлюб та сім`ю, якими передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності і в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Тому просив суд визнати за ним право власності на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме: на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, що розташовані по АДРЕСА_1 .

В лютому 2017 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та грошову компенсацію вартості майна.

В обгрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що з відповідачем ОСОБА_2 перебуває у шлюбі зареєстрованому 09.09.1986 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Синельниківської міської ради Дніпропетровської області. Відповідачу ОСОБА_2 за договором дарування 13.10.1983 року ОСОБА_4 (батьком відповідача), був подарований будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 . Даний будинок оцінювався в 3000,00 рублів. За період шлюбу з позивачем вони перебудували вказаний будинок та значно покращили його. За період спільного життя, за спільні кошти і спільними зусиллями - особистою участю в будівництві будинку, була збільшена площа жилого будинку та підсобних приміщень, було проведено опалення, газ, електропроводка, встановлені опалювальні прилади, ванна, туалет з каналізацією, замінені двері, вікна, дах. Крім того, на території земельної ділянки ними за спільні кошти побудовані гараж, баня, басейн, туалет, огорожа. Також, за період шлюбу, за спільні кошти придбані коні в філіалі «Запорізький кінний завод №86» держаного підприємства «Конярство України», у квітні 2004 року - автомобіль «ЗАЗ 110307» номерний знак НОМЕР_1 2004 року випуску, в грудні 2000 року - причеп ПГ А1 номерний знак НОМЕР_2 2000 року випуску. Зазначені коні та автомобіль з причепом перебувають в особистому користуванні ОСОБА_2 . З осені 2012 року відповідач не проживає разом з сім`єю, їх шлюб фактично припинено, кошти на утримання сім`ї не надає, комунальні платежі за обидва будинки не сплачує. Частки подружжя під час поділу спільно нажитого майна визнаються рівними і вона має право на 1/2 частину цього майна. Тому просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, що розташовані по АДРЕСА_2 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 1/2 частину вартості 2 орловських жеребців в розмірі 22750,00 грн., 1/2 вартості автомобіля «ЗАЗ 110307» реєстраційний номер НОМЕР_2 2004 року випуску в розмірі 28885,50 грн., 1/2 частину вартості причепу ПГ АІ реєстраційний номер НОМЕР_2 2000 року випуску в розмірі 4095,00 грн.

В лютому 2017 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/3 частину майна та грошову компенсацію його вартості.

В обгрунтування позову ОСОБА_3 зазначає, що зі шкільного віку, будучи неповнолітнім, він постійно приймав трудову участь в зведенні будівель, споруд та прибудовах в садибах №61 та №61-А, а після набуття повноліття за власний рахунок проводив чисельні будівельні роботи та роботи по заміні та проведенню комунікацій. За період з 2007 по 2017 роки ним за власний рахунок проведені роботи на загальну суму 198599,00 грн. На території садиби №61-А проведено: капітальний ремонт літньої кухні із заміною дверей, демонтаж воріт в гараж з подальшою закладкою цеглою, повну заміну системи водопостачання в будинку, встановлена огорожа з металевими стовпами, ремонт системи опалення з встановленням циркуляційного насосу та переробленням димоходів в будинку, заміну огорожі та збудовано нову огорожу з цегли та металу з автоматичними воротами, ремонт кухні, ванної кімнати в будинку, озеленення ділянки, облаштування газову, придбано вічнозелені насадження; на території садиби №61 проведено: ремонт бані з виконанням оздоблювальних робіт, демонтаж воріт та дверей в гараж з подальшою закладкою цеглою, встановлена огорожа з деревини та металу, ремонт відкатних воріт бокса, проведено та сплачено найманим працівникам малярні роботи по ремонту басейна та бані із заміною бойлера та водопроводу. Крім того, за період 2012-2017 років ОСОБА_3 здійснював оплату комунальних послуг по обом садибам, а також сплатив підключення електропостачання з будинку із придбанням необхідного обладнання та частково сплачено штраф за газ. Тому, ОСОБА_3 просив суд визнати садиби АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 спільною частковою власністю між ним та його батьками, визнати за ним право власності на 1/3 частину вказаних садиб або стягнути з відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/3 частини майна в рівних частках в розмірі 99299,50 грн.

На підставі розпорядження голови Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.03.2019 року цивільна справа № 191/5557/16-ц надійшла до Васильківського районного суду Дніпропетровської області(а.с.74 т.2).

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2021 року первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме: на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, що розташовані по АДРЕСА_1 та складається з: житлового будинку А-1 загальною площею 130,7 кв.м., жилою площею 84,8 кв.м., мансарди МС1, гаража Г-1, гаража К-1, літньої кухні Б-1, сараю В-1, погрібу П-1, огорожі № 1-2 вартістю 355152 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та грошову компенсацію вартості майна - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля «ЗАЗ 110307» реєстраційний номер НОМЕР_2 2004 року випуску в розмірі 28885,50 гривень та 1/2 частини причепу ПГ АІ реєстраційний номер НОМЕР_2 2000 року випуску в розмірі 4095,0 гривень.

В іншій частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/3 частину майна та грошову компенсацію його вартості - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору за подання позову до суду в розмірі 1643,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання позову до суду в розмірі 329,80 грн.

Скасовано арешт на житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що накладений ухвалою Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 21.10.2019 року у цій справі.

В апеляційні скарзі ОСОБА_1 на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2021 року, ОСОБА_1 просить рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2021 року по справі №191/5557/16-ц в частині задоволення первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності за ОСОБА_2 право власності на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, що розташовані по АДРЕСА_1 та складається з: житлового будинку А-1 загальною площею 130,7 кв.м., жилою площею 84,8 кв.м., мансарди МС1, гаража Г-1, гаража К-1, літньої кухні Б-1, сараю В-1, погрібу П-1, огорожі № 1-2 вартістю 355152 грн. скасувати, постановити нове, яким в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності за ОСОБА_2 право власності на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, що розташовані по АДРЕСА_1 та складається з: житлового будинку А-1 загальною площею 130,7 кв.м., жилою площею 84,8 кв.м., мансарди МС1, гаража Г-1, гаража К-1, літньої кухні Б-1, сараю В-1, погрібу П-1, огорожі № 1-2 вартістю 355152 грн. відмовити у повному обсязі; рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2021 року по справі №191/5557/16-ц в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_2 скасувати, постановити нове, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_2 ; рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2021 року по справі №191/5557/16-ц в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини вартості двох орловських жеребців в розмірі 22750грн. скасувати, постановити нове, яким стягнути в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину вартості двох орловських жеребців в розмірі 22750грн.; в іншій частині рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2021 року по справі №191/5557/16-ц залишити без змін.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2021 року, ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2021 року по справі №191/5557/16-ц залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2021 року від інших учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходили.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 09.09.1986 року Синельниківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зареєстрований шлюб, актовий запис №219(а.с.9 т.1).

Згідно з договором дарування, укладеного 13.10.1983 року, ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_2 прийняв жилий глинобитний обкладений цеглою будинок, сарай глинобитний обкладений цеглою, вбиральню дерев`яну в АДРЕСА_2 , що розташовані на земельній ділянці розміром 402 кв.м. Інвентаризаційна страхова оцінка складає 2708 карбованців(а.с.61-64 т.1).

З технічного паспорту, виготовленого 20.01.2017 року, на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 видно, що власником нерухомого майна є ОСОБА_2 і складається з житлового будинку, гаражу, бані, басейну, вбиральні, огорожі та бруківки(а.с.65-67 т.1).

На підставі рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26.11.2004 року визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна №218/Ф3 від 04.09.1997 року, зареєстрованого на Придніпровській товарній біржі (Синельниківський філіал) та визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11 т.1).

Відповідно до довідки КП «Синельниківське МБТІ»№799 від 01.09.2016 року видно, що житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_1 і складається з житлового будинку А-1 загальною площею 130,7 кв.м., жилою площею 84,8 кв.м., мансарди МС1, гаража Г-1, гаража К-1, літньої кухні Б-1, сараю В-1, погрібу П-1, огорожі № 1-2(а.с.10 т.1).

З інформації територіального сервісного центру №1246 від 14.01.2017 року №31/4-1246-2аз видно, що за ОСОБА_2 станом на 13.01.2017 року зареєстровані наступні транспортні засоби: автомобіль «ЗАЗ 110307» 2004 року випуску номерний знак НОМЕР_1 , дата реєстрації 04.06.2004 року та причіп ПГ А1 2000 року випуску номерний знак НОМЕР_2 , дата реєстрації 15.12.2000 року(а.с.117 т.1).

Згідно з висновком судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи №3778/3779-19 експертом пропонується два варіанти визначення ринкової вартості садиби по АДРЕСА_2 , оскільки фактично на території садиби розташована будівля гаражу літ. К (ангару), однак на яку відсутні дані про введення в експлуатацію даної будівлі. Ринкова вартість садиби, враховуючи вартість земельної ділянки фактичного користування площею 409,2 кв.м. складає з урахуванням частини гаражу літ.К (ангару) 344768,00 грн., а без урахування частини гаражу літ.К (ангару) - 241678,00 грн. Ринкова вартість 1/2 частини садиби складає відповідно 172384,00 грн. та 120839,00 грн. Відповідно до вимог таблиці №1 до п.5.19 ДБН В. 2.2-15-2019 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення» розділити житловий будинок з прибудовами по 1/2 частині не можливо, оскільки фактично площі 25,65 кв.м., що належить власнику 1/2 ідеальних часток в житловому будинку літ.А-1 не достатньо для виділу в натурі та обладнання окремої ізольованої однокімнатної квартири. Оскільки розділу по 1/2 частині не підлягає житловий будинок з прибудовами, то будівлі та споруди садиби також не підлягають розподілу. Розподілити житловий будинок з прибудовами за вищевказаною адресою по 1/2 частині відповідно до вимог таблиці №1 до п. 5.19 ДБН В. 2.2-15-2019 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення» не можливо, отже варіанти з незначним відступом від ідеальних часток експертом не пропонуються(а.с.33-61 т.3).

З висновку оцінювача майна ОСОБА_6 від 03.12.2020 року про вартість 2 коней ринкова вартість двох жеребців породи орловський рисак, віком 3 і 5 років становить 45500,00 грн.(а.с.120-127 т.3).

Ринкова вартість автомобіля «ЗАЗ 110307» 2004 року випуску номерний знак НОМЕР_1 , становить 57771,00 грн., ринкова вартість причіпу ПГ А1 2000 року випуску номерний знак НОМЕР_2 становить 8190,00 грн., що підтверджується висновком оцінювача майна ОСОБА_6 від 03.12.2020 року(а.с.128-139 т.3).

У період сумісного проживання сторін 25.03.2011 року один з коней відчужений ОСОБА_2 ОСОБА_7 , а другий кінь, за твердженням ОСОБА_2 , іншій особі ОСОБА_8 . При цьому договір не укладався, так як це не вимагається чинним законодавством.

Відповідно до роздруківок та копій оглошень про продаж вказаних тварин первісним відповідачем у 2017 році встановлено, що продавцем зазначено не позивача, а іншу особу.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст.22 КпШС України (чинної на дату набуття подружжям житлового будинку по АДРЕСА_1 ) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 1 ст.61 СК України визначає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» видно, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 30 постанови від 21.12.2007 року №11, при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України).

Судом першої інстанції встановлено, що сторони не заперечували той факт, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 придбаний ними під час шлюбу та в інтересах родини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 30 постанови від 21.12.2007 року № 11, при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 , підлягає поділу між чоловіком та дружиною по 1/2 частині кожному з подружжя, оскільки по справі не встановлено обставин, що мають істотне значення, які б давали підстави для відступлення від принципу рівності часток сторін при поділі спільної сумісної власності.

Згідно з вимогами ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є у тому числі: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених зазначеною нормою правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об`єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкту.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Виходячи з положень ст. 62 СК України доведенню з боку позивача підлягає той факт, що спірне майно істотно збільшилося у своїй вартості саме внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або власне його особистих затрат.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 визначено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що будинок по АДРЕСА_2 , подарований ОСОБА_2 до шлюбу на підставі договору дарування, не зазнав істотного збільшення вартості майна після укладення шлюбу в 1986 році внаслідок внесення ОСОБА_1 коштів, оскільки зазначені ОСОБА_1 зміни є необхідними під час проживання у будинку та користування ним.

При цьому відповідно до вимог чинного законодавства житловий будинок є самостійною річчю цивільного обігу, а допоміжні споруди і будівлі є речами належними до будинку і не розглядаються окремо від нього. Тому побудова допоміжних споруд і будівель, парканів, теплиць, гаражів та іншого не може розглядатись як покращення будинку, що приводить до істотного збільшення його вартості.

В період шлюбу за ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль «ЗАЗ 110307» реєстраційний номер НОМЕР_2 2004 року випуску та автомобільний причеп ПГ АІ реєстраційний номер НОМЕР_2 2000 року випуску.

На підтвердження вартості транспортних засобів ОСОБА_1 надала висновок оцінювача майна від 03.12.2020 року, з яким ОСОБА_2 не погоджується,оскільки він,користуючись автомобілем,у травні 2019 року потрапив у ДТП і на даний час ціна є нижчою,ніж вказано у висновку.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що автомобіль та автомобільний причеп підлягають поділу шляхом стягнення грошової компенсації половини вартості майна, оскільки є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

З приводу позовних вимог про відшкодування вартості коней встановлено, що 25.03.2011 року, тобто ще у період сумісного проживання сторін, один з них відчужений ОСОБА_2 ОСОБА_7 , а другий, за твердженням ОСОБА_2 , іншій особі ОСОБА_8 . При цьому договір не укладався, так як це не вимагається чинним законодавством.

З наданих суду роздруківок та копій оглошень про продаж вказаних тварин первісним відповідачем у 2017 році встановлено, що продавцем зазначено не позивача, а іншу особу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування вартості коней не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_1 не надано достатньо доказів на спростування зазначених фактів.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги третьої особи ОСОБА_3 є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено можливість набуття права власності дитиною на майно батьків у випадку допомоги у його утриманні та ремонті.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ч. 1 ст. 366 ЦК України).

Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований по АДРЕСА_2 подарований позивачу ОСОБА_2 і є його власністю, а житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 набутий подружжям ОСОБА_2 за час шлюбу.

Доводи апеляційної скарги, що після державної реєстрації права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , будинок літ.А-1 було перебудовано та створено нове нерухоме майно, право власності на яке, в установленому законом порядку, зареєстровано не було, а отже, таке майно не є нерухомим майном, а є лише об`єктами незавершеного будівництва, а, первісний позов не містив вимог таких як визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, а тому суд вийшов за межі позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені: мансарда МС1, гараж Г-1, гараж К-1, літня кухня Б-1, сарай В-1, погріб П-1, огорожі №1-2 є допоміжними спорудами.

При цьому, відповідно до вимог чинного законодавства, житловий будинок є самостійною річчю цивільного обігу, а допоміжні споруди і будівлі є речами належними до будинку і не розглядаються окремо від нього. Тому зазначені споруди є невід`ємною частиною будинку (приналежність) і в разі його поділу, вони, за загальним правилом, також, переходять у власність набувача.

Доводи апеляційної скарги, що із старого глинобитного, з печним опаленням, площею 21 кв.м., зведеного до 1935 року будинку АДРЕСА_2 , було створено за час шлюбу з 1986 по 2012 роки внаслідок спільних трудових та грошових затрат, новий будинок з істотним збільшенням своїй вартості, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки побудова допоміжних споруд і будівель, парканів, теплиць, гаражів та іншого не може розглядатись як покращення будинку, що приводить до істотного збільшення його вартості. Зазначені "перебудови" є наслідком покращення умов життя та виконання ремонту з метою утримання майна в належному санітарному стані. Зазначені зміни є необхідними під час проживання у будинку та користування ним.

В даному випадку будинок подарований ОСОБА_2 до шлюбу на підставі договору дарування, для застосування передбачених статтею 62 СК України правил не зазнав істотного збільшення вартості майна після укладення шлюбу в 1986 році внаслідок внесення ОСОБА_1 коштів.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова