Житомирський апеляційний суд
Справа №286/1480/20 Головуючий у 1-й інст. Гришковець А. Л.
Категорія 84 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Коломієць О.С., Трояновської Г.С.,

за участю секретаря Франчука В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 286/1480/20 за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства "Овруцька міська лікарня" Овруцької міської ради Житомирської області, третя особа - Управління соціальної політики Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 30 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Гришковець А.Л.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що протягом періоду з 27 листопада 2018 року по 30 квітня 2020 року перебував на пенсії та працював в Комунальному некомерційному підприємстві Овруцька міська лікарня Овруцької міської ради Житомирської області, яке розташоване в м. Овручі Житомирської області. Згідно з Переліком населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року №106, цей населений пункт віднесений до зони гарантованого добровільного відселення .

Позивач також зазначає, що відповідно до положень статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ( в редакції, яка діє з 17 липня 2018 року) він має право на доплати до заробітної плати у розмірі двох мінімальних заробітних плат, а також у розмірі 25 % від розміру мінімальної заробітної плати.

Такі доплати протягом періоду з 27 листопада 2018 року по 30 квітня 2020 року йому не були здійснені, що порушує його права та не відповідає вимогам законодавства.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 просив визнати протиправною бездіяльність Комунального некомерційного підприємства « Овруцька міська лікарня» Овруцької міської ради щодо ненарахування йому протягом періоду з 27 листопада 2018 року по 30 квітня 2020 року доплат, як пенсіонеру, який працює на території радіоактивного забруднення в розмірі, передбаченому статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Окрім того, просив зобов`язати відповідача провести такі виплати за період з 27 листопада 2018 року по 30 квітня 2020 року, у розмірі двох мінімальних заробітних плат та додатково у розмірі 25% від мінімальної заробітної плати щомісячно, а також подати розрахункові документи до Управління праці та соціального захисту населення Овруцької районної державної адміністрації.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 30 серпня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позов.

Зокрема, зазначає, що суд прийшов до обгрунтованого висновку про те, що він має право на доплати, передбачені статтею 39 Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі двох мінімальних заробітних плат та додаткового у розмірі 25 % від мінімальної заробітної плати. Водночас, суд безпідставно відмовив у задоволенні його позовних вимог, залишивши поза увагою його доводи про врахування аналогії права при застосуванні підпункту 11 пункту 4 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Також зазначає, що при вирішенні спору суд зазначив про можливість виникнення заборгованості зі сплати податків у разі задоволення позовних вимог. З даного приводу позивач звертає увагу на ту обставину, що порядок нарахування та сплати податків жодним чином не впливає на спірні правовідносини та не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд залишив поза увагою зміст позовних вимог, оскільки , звертаючись до суду з даним позовом, він лише просив провести такі нарахування та подати розрахункові документи до уповноваженого державного органу.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 з 27 листопада 2018 року обіймає посаду лікаря у Комунальному некомерційному підприємстві « Овруцька міська лікарня» Овруцької міської ради Житомирської області. Зазначене підприємство розташоване в м. Овручі Овруцького району Житомирської області, яке віднесене до зони гарантованого добровільного відселення згідно з Переліком населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України №106 від 23 липня 1991 року.

З 3 вересня1999 року позивачеві призначено пенсію.

У квітні 2020 року позивач звернувся до Комунального некомерційного підприємства « Овруцька міська лікарня» із заявою про здійснення нарахування доплат, передбачених статтею 39 Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом від 28 квітня 2020 року відповідач повідомив про те, що з метою виконання Рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018 здійснено запити до Департаменту праці, соціальної та сімейної політики облдержадміністрації, Кабінету Міністрів України та Міністерства соціальної політики України про надання роз`яснень щодо порядку відновлення пільг, передбачених Законом України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Судом встановлено, що доплати, передбачені статтею 39 вказаного Закону, протягом спірного періоду не були нараховані та виплачені позивачеві, який є пенсіонером та працює у зоні гарантованого добровільного відселення.

До 1 січня 2015 року особи, які працювали у зоні гарантованого добровільного відселення, мали право на отримання доплати, передбаченої статтею 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Стаття 39 цього Закону, зокрема, передбачала, що громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: у зоні гарантованого добровільного відселення дві мінімальні заробітні плати. Окрім того, в пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.

28 грудня 2014 року прийнято Закон №76-VIII, який набрав чинності з 1 січня 2015 року, відповідно до підпункту 7 пункту 4 розділу І якого внесено зміни до Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, виключено статтю 39 даного Закону.

4 лютого 2016 року прийнято Закон №987-VIII, який набрав чинності з 1 січня 2016 року та згідно з яким до Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи включено статтю 39 такого змісту: Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України ( є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону України №76-VIII.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні вказав, що обмеження чи скасування Законом №76-VIII пільг, компенсацій і гарантій, передбачених Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених статтею 16 Конституції України, у тому числі щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Приписи статті 3 Конституції України , згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність, зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого врегулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсації та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Отже, Закон № 76-VIII у частині скасування або обмеження пільг, компенсацій та гарантій, установлених Законом №796-ХІІ, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суперечить положенню частини 2 статті 3 Конституції України, відповідно до якого держава відповідає перед людино за свою діяльність.

При цьому в Рішенні Конституційного Суду України встановлено порядок його виконання щодо застосування статей 53 і 60 Закону №796-ХІІ у редакціях, чинних до внесення змін Законом №76- VIII, проте застережень щодо порядку застосування статті 39 Закону №796-ХІІ вказане Рішення не містить.

Відновлення дії попередньої редакції статті 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до внесення змін Законом №76-VIII, спричиняє колізію правових норм з огляду на чинність з 1 січня 2016 року статті 39 цього Закону у редакції Закону №987-VIII, адже редакція статті 39 Закону України №796-ХІІ, яка була чинною до 1 січня 2015 року, за своїм змістом та правовим регулюванням передбачає доплати значно більшим категоріям осіб, ніж це передбачено у редакції Закону України №987- VIII, яка врегульовує питання доплат виключно особам, які працюють у зоні відчуження.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №240/4937/18 з даного приводу зазначено, що вказана колізія правозастосування має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права ( статті 3,8 Конституції України та стаття 6 КАС України) в частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав.

Велика Палата Верховного Суду також вказала, що із 17 липня 2018 року відновлено дію статті 39 Закону №796-ХІІ у редакції, що діяла до 1 січня 2015 року в частині, яка не змінена Законом №987-VІІІ.

Тому стаття 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи із 17 липня 2018 року має такий зміст: Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: - у зоні безумовного ( обов`язкового) відселення три мінімальні заробітні плати; у зоні гарантованого добровільного відселення дві мінімальні заробітні плати; у зоні посиленого радіоекологічного контролю одна мінімальна заробітна плата.

Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 % від розміру мінімальної заробітної плати.

В іншій частині стаття 39 Закону №796-ХІІ діє у редакції Закону №987-VІІІ від 4 лютого 2016 року.

Таким чином, у своїй Постанові від 18 березня 2020 року у справі №240/4937/18 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію щодо застосування положень статті 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. При цьому, спірні правовідносини у справі, яка переглядалася Великою Палатою Верховного Суду, виникли у зв`язку з невиплатою органами Пенсійного Фонду України пенсії непрацюючому пенсіонеру.

У свою чергу, у даній справі ОСОБА_1 звернувся з позовом до підприємства, з яким він перебуває у трудових правовідносинах.

Аналіз статті 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи свідчить про те, що доплати, передбачені даною нормою, не входять до структури заробітної плати. Відповідно до Закону України Про формування, порядок надходження і використання коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення фінансування видатків на заходи, пов`язані з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та соціальним захистом населення, провадиться за рахунок коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення та інших джерел, визначених законами України. Фонд утворюється у складі Державного бюджету України. Кошти Фонду зараховуються на окремий рахунок Державного бюджету України.

Таким чином, доплата, визначена статтею 39 вказаного Закону, не є складовою заробітної плати та не є заробітною платою за особливі умови праці, що включає в себе компенсаційні виплати, а є соціальною гарантією.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вірно зазначив, що Комунальне некомерційне підприємство Овруцька міська лікарня Овруцької міської ради Житомирської області не є розпорядником коштів, якому надано право проводити нарахування та виплати відповідно до статті 39 вказаного Закону.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 року №936 затверджено Порядок використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

До 2016 року Порядком було передбачено виплату особам за роботу ( службу) на території зон радіоактивного забруднення відповідно до статей 39, 40 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року №836 та доплату особам, які працюють у зонах відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів відповідно до статті 39 Закону у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зокрема, пунктом 5 даної постанови було встановлено, що соціальні виплати, доплати ( види допомоги), передбачені підпунктами 5-13 пункту 4 цього Порядку, проводяться за місцем основної роботи ( служби) громадян підприємствами, установами, організаціями ( далі- підприємствами) та фізичними особами суб`єктами підприємницької діяльності без утворення юридичної особи, установами, організаціями та військовими частинами відповідно до розрахункових даних, поданих до уповноваженого органу за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

До 25 числа місяця, за який здійснюється нарахування, підприємства подають до уповноваженого органу документи щодо розрахункових витрат, пов`язаних з виплатою компенсацій та допомоги певних видів, за затвердженою Мінсоцполітики формою та реєстр отримувачів компенсаційних виплат і допомоги певних видів, де зазначаються прізвище, ім`я та по батькові, категорія, номер посвідчення, ідентифікаційний номер, відомості про нараховані виплати, суму компенсацій та вид допомоги ( пункт 6 Порядку).

У свою чергу, відповідно до підпункту 11 пункту 4 вказаного Порядку ( у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виплата компенсацій та допомоги певних видів, передбачених Законом, проводиться центрами по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних і районних у місті Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах ( крім міста Києва) рад за місцем фактичного проживання ( перебування) працюючих і непрацюючих громадян, у тому числі пенсіонерів, працюючим і непрацюючим громадянам і пенсіонерам, зокрема пенсіонерам та особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби та інших органів, громадянам, які проводять підприємницьку діяльність без утворення юридичної особи, громадянам, які працюють у громадян, що проводять підприємницьку діяльність без утворення юридичної особи, а саме: доплата особам, які працюють у зоні відчуження, відповідно до статті 39 Закону, постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2008 року №831 про доплати особам, які працюють у зоні відчуження.

Отже, протягом спірного періоду у підприємств, установ, організацій, які розташовані на території зон радіоактивного забруднення, ( крім зон відчуження) відсутній делегований державою обов`язок подавати до уповноваженого органу документи щодо розрахункових витрат на виплату доплат до заробітної плати відповідно до статті 39 вказаного Закону.

Окрім цього, у відповідача й відсутній обов`язок щодо нарахування позивачеві доплати, передбаченої даною нормою.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 30 серпня 2021 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: