1Справа № 335/1289/22 2/335/1459/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2022 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Гашук К.В., за участю секретаря судового засідання Чернухи В.Е., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Концерну «Міські теплові мережі», про визнання недійсним наказу про відсторонення від роботи та стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Концерну «Міські теплові мережі», про визнання недійсним наказу про відсторонення від роботи та стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач працює на посаді слюсаря-електрика з ремонту електроустаткування 5 розряду підрозділу з ремонту автотранспорту ділянки автотранспорту Заводського району автотранспортної дільниці Концерну «МТМ», де працює з 2004 року. Наказом Концерну «МТМ» № 283 від 31.01.2022, з 01.02.2022 позивача було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти COVID-19 до моменту проведення щеплення і пред`явлення відповідних підтверджуючих документів або медичного висновку про абсолютні протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

У цьому наказі керівник Концерну посилається на те, що відповідно до п. 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 та Наказу МОЗ від 30.11.2021 № 2664 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», згідно ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», і ст. 46 КЗпП України, керівники підприємств, установ та організацій зобов`язані забезпечити відсторонення від роботи (виконання обов`язків) працівників, для яких обов`язковість профілактичної вакцинації проти COVID-19 визначена Переліком № 2153, з подальшими змінами, якщо вони відмовляються або ухиляються від вакцинації.

Позивач вважає, що його відсторонення від роботи є неприпустимим та таким, що порушує його права як громадянина України та працівника, а дії роботодавця є незаконними та такими, що порушують низку нормативно-правових актів та Конституцію України.

Зокрема, позивач вважає, що карантин встановлено в Україні незаконно, оскільки не дотримано визначеної законодавством процедури його введення. Обмеження конституційних прав і свобод людини є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно Законом, встановлення обмежень підзаконним актом суперечить ст. ст. 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України, а відтак діюча Постанова КМУ від 09.12.2020 № 1236, із подальшими змінами, про ведення карантину є незаконною та не підлягає виконанню. Окрім того, враховуючи ту обставину, що наказ МОЗ № 2153 від 04.10.2021 із подальшими змінами, запроваджений на період дії карантину, встановленого у незаконний спосіб постановою КМУ від 09.12.2020 № 1236, то цей наказ також є незаконним і не підлягає виконанню.

Крім того, як зазначає позивач, лікарські засоби від короновірусної хвороби COVID-2019 знаходяться на стадії клінічного випробування на пацієнтах з метою дослідження їх для оцінки на ефективність та безпечність, а відтак у сенсі ст. ст. 3, 28 Конституції України, клінічні випробування на громадянах лікарських засобів без їх вільної згоди, із застосуванням будь-яких примусів, є протизаконними.

До того ж, ні в трудовому контракті, ні в посадовій інструкції позивача, ні в будь-якому іншому документі, що ним підписано, такого зобов`язання на вакцинацію не передбачено, як і не передбачено повноваження Концерну «МТМ» на відсторонення позивача від роботи з підстав відсутності щеплення проти COVID-19. Позивач вважає, що відстороненням його від роботи Концерн порушив його право на працю, визначене ст. 43 Конституції України.

Згідно ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», до профілактичних та обов`язкових щеплень, що включається до календаря щеплень, віднесено щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу. Щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 за цією статтею не є обов`язковим. Нормами вказаної статті Закону передбачено запровадження інших обов`язкових щеплень, проте виключно у порядку, встановленому законом.

Отже, відсторонення працівника з підстав ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19, є незаконним та безпідставним.

Крім того, у своєму позові позивач посилається на те, що інформація про наявність щеплення від COVID-19 є персональними даними та конфіденційною інформацією, яка захищається законом, а тому ніхто не може вимагати її надання.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідно до ст. 46 КЗпП України, відмова про надання конфіденційної медичної інформації не може бути підставою для відсторонення від роботи, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ керівника Концерну «Міські теплові мережі» від 31.01.2022 № 283 з поновленням позивача на роботі, а також зобов`язати відповідача виплатити ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час відсторонення його від роботи з 01.02.2022 до часу поновлення на роботі.

Згідно уточненої позовної заяви, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Концерну «Міські теплові мережі» від 31.01.2022 № 283 «Про відсторонення від роботи» та зобов`язати керівника Концерну «Міські теплові мережі» виплатити йому невиплачену заробітну плату за час знаходження на простої з 01.02.2022 по 28.02.2022 у розмірі 12 875 грн. 20 коп., а також стягнути судовий збір на користь позивача у сумі 992 грн. 40 коп.

Ухвалою судді від 11.02.2022 первісну позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

16.02.2022 до суду надійшла оновлена позовна заява ОСОБА_1 , разом із тим не було сплачено судовий збір, у зв`язку з чим ухвалою судді від 17.02.2022 позивачу продовжено строк для усунення недоліків.

22.02.2022 позивач ОСОБА_1 надав суду квитанцію про сплату судового збору.

У період з 18 лютого 2022 року по 21 березня 2022 року суддя Гашук К.В. перебувала у щорічній відпустці.

Ухвалою судді від 30.03.2022 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, відкрито провадження у справі, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

03.05.2022 до суду надійшов відзив Концерну «Міські теплові мережі» на позовну заяву, у якому представник відповідача вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню і просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування відзиву зазначено, що наказом Міністерства охорони здоров`я від 30.11.2021 № 2664 розширено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, який затверджений наказом МОЗ № 2153 від 04.10.2021, і відповідно до цього наказу, працівники Концерну «Міські теплові мережі», який є комунальним підприємством, підпадають під дію наказу МОЗ від 30.11.2021 № 2664 та підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти COVID-19.

Позивач працює на підприємстві слюсарем-електриком з ремонту електроустаткування 5 розряду підрозділу з ремонту автотранспорту ділянки автотранспорту Заводського району автотранспортної дільниці Концерну «МТМ». 31.01.2022 було складено акт про відмову позивача надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, і в цей же день його було ознайомлено з наказом № 283 про відсторонення від роботи до моменту проведення щеплення.

Відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення від роботи, оскільки це прямо передбачено на рівні законодавства. Відсторонення працівників здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються. У законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. А саме, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників від роботи без виплати заробітної плати. Обов`язковість щеплень є втручанням управо на повагу до приватного життя, яке гарантовано ст.8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, між тим, такі втручання цілком припустимі.

Отже відповідач зазначає, що він діяв відповідно до положень законодавства та в межах своїх повноважень, а відтак підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Щодо уточнених вимог про виплату заробітної плати за час відсторонення від роботи, представником подано відзив 14.06.2022, в якому наголошено на порядку обчислення середнього заробітку.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, які викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позов.

Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах із Концерном «Міські теплові мережі», де працює на посаді слюсаря-електрика з ремонту електроустаткування 5 розряду підрозділу з ремонту автотранспорту ділянки автотранспорту Заводського району автотранспортної дільниці Концерну «Міські теплові мережі».

Концерн «Міські теплові мережі», згідно статуту, підпорядкований, підзвітний і підконтрольний Запорізькій міській раді, та є комунальним підприємством.

Працівників Концерну «Міські теплові мережі» було ознайомлено із вимогами про необхідність проведення щеплення від COVID-19 або надати документ, який свідчить про наявність абсолютних протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, що підтвердив у судовому засіданні позивач, зазначивши, що про такі вимоги йому було відомо з листопада 2021 року.

31.01.2022 на Концерні «Міські теплові мережі» складено акт про відмову ОСОБА_1 надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або медичний висновок про абсолютні протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, його було проінформовано про правові наслідки у вигляді відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, що підтверджується його підписом на акті.

Наказом керівника Концерну «Міські теплові мережі» від 31.01.2022 № 283, позивача ОСОБА_1 було відсторонено від роботи з 01 лютого 2022 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 до моменту проведення щеплення і пред`явлення відповідних підтверджуючих документів або медичного висновку про абсолютні протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, без збереження заробітної плати.

Як зазначено у наказі, його винесено на підставі п. 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 та наказу МОЗ від 30.11.2021 № 2664 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичних щепленням», затвердженого наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153, розпорядження Запорізького міського голови від 24.01.2022 № 19р, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 46 КЗпП України.

Позивач ОСОБА_1 вважає вказаний наказ керівництва відповідача таким, що винесений з порушенням вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим просить його скасувати у судовому порядку.

Разом із тим, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки оскаржуваний позивачем наказ Концерну «Міські теплові мережі», на думку суду, є законним і підстав для його скасування суд не вбачає.

Згідно зі ст. 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Так, п.п. а, б ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

За приписами ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору.

Частиною 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

Наказом МОЗ від 30.11.2021 № 2664 затверджено зміни до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, відповідно до цих змін, вказаний перелік доповнено працівниками комунальних підприємств, установ та організацій.

Згідно з вказаними наказами МОЗ, щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку № 2153, зі змінами від 30.11.2021, медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 № 2070).

Накази Міністерства охорони здоров`я України № 2153 та № 2664 відповідають Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цих наказів Міністерством юстиції України.

Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731).

Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинації для працівників з наведеного переліку із наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2153 із подальшими змінами згідно наказу № 2664, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19, за можливості, особа має вакцинуватися іншими типами вакцин.

Позивачем ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження наявності в нього такого стану здоров`я, що є перешкодою для здійснення вакцинації однією з вакцин проти COVID-19.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2» (згідно постанови Кабінету Міністрів України № 1096 від 20.10.2021) керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій ухвалено забезпечити:

- контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

- відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153, із подальшими змінами, та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також

- взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо було передбачено чинним на той час законодавством, та діяв відповідно до вимог п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 із її подальшими змінами.

Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників від роботи може мати негативні наслідки для нього, оскільки статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей» визначено, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності.

В законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. Навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому, у разі відсутності відповідної вакцинації, діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників від роботи без виплати заробітної плати.

У рішенні від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України» (заява N 24429/03) ЄСПЛ сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

Для визначення законності таких втручань ЄСПЛ вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

Досліджуючи питання наявності закону, ЄСПЛ в ухваленому 08.04.2021 рішенні (п. 266) у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява N 47621/13) наголосив на тому, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], N N 28859/11і 28473/12, § 167, 15.112016 року, з додатковим посиланням).»

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ у пункті 272, зазначив, що ціллю відповідного законодавства про обов`язкове вакцинування є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8.

У пункті 285 щодо необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд зазначив, що хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання, національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань.

З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважував, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

З приводу доводів позивача про сумнівність ефективності вакцини, ЄСПЛ посилається на загальний консенсус щодо життєвої важливості такого заходу та засобу захисту населення від хвороб, які можуть мати серйозні наслідки для здоров`я людини та які в разі серйозних спалахів можуть викликати проблеми в суспільстві. Зважаючи на те що частота ускладнень є досить незначною, однак безсумнівно, їх виникнення є досить загрозливим для здоров`я людини, органи Конвенції підкреслили важливість прийняття необхідних запобіжних заходів перед вакцинацією. Очевидно, це стосується перевірки в кожному окремому випадку можливих протипоказань. Це також відноситься до моніторингу безпеки застосовуваних вакцин. У кожному з цих аспектів Суд не вбачає підстав ставити під сумнів адекватність національної системи вакцинації. Вакцинація проводиться медичними працівниками тільки при відсутності протипоказань, які попередньо перевіряються відповідно до звичайного протоколу, відповідні медичні працівники зобов`язані повідомляти про будь-які підозри на серйозні або несподівані побічні ефекти. Відповідно, безпека використовуваних вакцин знаходиться під постійним контролем компетентних органів».

Стосовно порушення прав на працю, про що зазначає позивач, який відмовився від щеплення, ЄСПЛ у п. 306 зазначив, що Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

У постанові від 17 квітня 2019 року, ухваленій у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим.

Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 зазначив, що інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян. Держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущена до занять, не тільки реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учнів та працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином власне дитину, яка не отримала профілактичних щеплень. З огляду на суспільні інтереси тимчасове відсторонення дитини від занять (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) не призвело до порушення конституційного права на освіту, яку вона може отримати в інших формах.

На думку суду, Держава, встановивши можливість відсторонення певної категорії працівників, до яких відноситься і позивач, від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх працівників комунальних підприємств, установ та організацій.

Отже, право позивача на працю у Концерні «Міські теплові мережі» було тимчасово обмежено з огляду на суспільні та державні інтереси, оскільки ОСОБА_1 відмовився від обов`язкового щеплення та не надав ні керівництву відповідача, ні суду, будь-яких доказів того, що він має такий стан здоров`я, який є перешкодою для проведення відповідного щеплення.

На думку суду, втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

За таких обставин, суд доходить до висновку, що керівник Концерну «Міські теплові мережі», на якого було покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх працівників комунального підприємства та відповідно його безперервної роботи, з урахуванням вимог ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення ОСОБА_1 від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19.

При цьому, у спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивача на працю, визначене ст. 43 Конституції України, оскільки за ним зберігається робоче місце, трудовий договір з ним не припинений, обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людей, які є працівниками комунального підприємства, а відповідно і забезпечення стабільної та безперервної роботи вказаного підприємства.

Тимчасова втрата заробітної плати це прямий наслідок свідомого рішення позивача обрати саме такий шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

Право на медичну таємницю закріплене в Основах законодавства України про охорону здоров`я. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. Право на таємницю про стан здоров`я, закріплене у статті 286 ЦК України.

Разом з тим, інформація про COVID-сертифікат та щеплення в переліку документів, що підпадають під медичну таємницю, в українському законодавстві немає, а відтак відсутні підстави вважати, що вимога надати відповідний сертифікат вакцинації, порушує медичну таємницю, на чому, у тому числі, наполягав позивач у своїй позовній заяві. Крім того, про те, що інформація про проходження щеплень не належить до переліку відомостей, що становлять лікарську таємницю, свідчить і те, що така інформація не містять ні діагнозу, ні факту звернення за медичною допомогою, ні методи лікування.

Надання медичного висновку про протипоказання від щеплення також не є вимогою, яка порушує право на медичну таємницю, оскільки висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 за формою 028-1/о, яка затверджена Наказом Міністерства охорони здоров`я України 02 листопада 2021 року № 2394, що надається за вимогою, також не містить інформації про діагноз, відомості одержані при медичному обстежені, методи лікування та інші анамнестичні дані.

Доводи позивача про те, що щеплення проти COVID-19 не відноситься до переліку профілактичних та обов`язкових щеплень визначених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і не може бути підставою для відсторонення від роботи особи в разі відмови від участі в такому, є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153, затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 30.11.2021 № 2664 цей перелік професій було розширено, і відповідно до цього наказу обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають, зокрема, працівники комунальних підприємств, установ та організацій.

Доводи позивача про те, що відсторонення від роботи відбулося із грубим порушенням Конституції України, а наказ МОЗ та постанова КМУ є підзаконними актами та не відповідають Конституції України є необґрунтованими, оскільки як вже зазначено судом, вказані нормативно-правові акти пройшли державну реєстрацію, якій передує, у тому числі, проведення правової експертизи на відповідність їх Конституції та іншому законодавству України.

Крім того, керівник підприємства не наділений повноваженнями щодо тлумачення, скасування, визнання нечинними нормативно правових актів та на власний розсуд приймати рішення щодо їх застосування. Вказане ґрунтується на нормах Конституції України, зокрема статтях 147, 150, де визначено, що повноваження вирішувати питання відповідності законів України Конституції України належить виключно Конституційному Суду України. Відтак будь які органи чи посадові особи держави, крім Конституційного Суду України, не мають повноважень тлумачити зміст актів законодавства.

Зі змісту позовних вимог та доводів позивача у судовому засіданні, суд встановив, що фактично позивач ОСОБА_1 оспорює законність встановлення на території України карантину та вимогу про здійснення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19.

Разом із тим, відповідно статті 264 Кодексу адміністративного судочинства оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень віднесено до компетенції адміністративних судів. Саме вони розглядають справи щодо законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Без визнання нечинними нормативно правових актів, на підставі яких був прийнятий оспорюваний позивачем наказ, правові підстави для скасування наказу від 31.01.2022 № 283 відсутні.

Твердження позивача про те, що ст. 46 КЗпП України визначені виключні підстави для відсторонення працівників від роботи, а такої підстави для відсторонення від роботи, як відмова від проведення щеплення проти COVID-19 не передбачено, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки визначений ст. 46 КЗпП України перелік підстав для відсторонення від роботи працівників не є вичерпним, вказаною статтею передбачено, що відсторонення працівника від роботи можливе в інших випадках, передбачених законодавством, в тому числі, і нормативно-правовими актами.

На підставі досліджених у справі доказів та норм чинного законодавства суд доходить до висновку, що відсторонення позивача від роботи було здійснено відповідачем у відповідності до норм чинного законодавства, а тому підстави для скасування наказу від 31.01.2022 №283 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » відсутні.

Як похідна від вимоги про скасування наказу про відсторонення від роботи, в задоволенні якої судом відмовлено, не підлягає задоволенню і вимога про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час його відсторонення від роботи.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Оскільки в задоволенні позовних вимог суд відмовляє у повному обсязі, витрати зі сплати судового збору стягненню з відповідача не підлягають та покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Концерну «Міські теплові мережі», про визнання недійсним наказу про відсторонення від роботи та стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступна та резолютивна частини рішення виготовлені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 16 червня 2022 року.

Повне рішення складене 20 червня 2022 року.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Концерн «Міські теплові мережі», Код , адреса: 69091, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський буд. 137.

Суддя К.В. Гашук