ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, ОСОБА_8 про визнання недійсними розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на квартиру, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, ОСОБА_8 про визнання недійсними розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на квартиру.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 15 березня 1997 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 , втім в квартирі АДРЕСА_1 вона стала проживати ще з 1996 року з дозволу основного наймача - ОСОБА_9 (свекра), а їх спільні діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - від днів свого народження. Після фактичного припинення шлюбних відносин із ОСОБА_7 відповідачі не визнають за нею та її дітьми право на проживання в спірній квартирі, без її згоди та відома здійснили приватизацію квартири.

Враховуючи викладене, позивачі просили визнати недійсним розпорядження органу приватизації від 01 березня 2007 року № 1/126-07 та визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 01 березня 2007 року, яке було видано на ім`я ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ..

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду мотивоване тим, що станом на 01 березня 2007 року в спірній квартирі АДРЕСА_1 ) були зареєстровані лише - ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , підстав для визнання недійсним розпорядження органу приватизації від 01 березня 2007 року № 1/126-07 та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру від 01 березня 2007 року, виданого на підставі цього розпорядження, на ім`я зареєстрованих в квартирі осіб - ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , немає.

В апеляційній скарзі апелянти посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просили рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на підтвердження того, що позивачі з січня 1998 року постійно проживали в спірній квартирі є акти, складені представником КЖЕП №7 від 09 вересня 2006 року та довідка з місця проживання від 26 вересня 2006 року. Крім того, апелянти вказують, що внаслідок постійного проживання сторін в спірній квартирі, між позивачами та відповідачами склався певний порядок користування цим житлом. Також апелянти вказують, що суд безпідставно не взяв до уваги постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 ) була приватизована відповідно до розпорядження органу приватизації від 01 березня 2007 року № 1/126-07 та на ім`я ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 01 березня 2007 року.

02 квітня 2007 року за ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зареєстровано право власності на кв. АДРЕСА_1 .

В подальшому, квартира АДРЕСА_1 04 серпня 2020 року була продана ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу від 27 серпня 2020 року.

23 жовтня 2006 року, ОСОБА_1 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах двох своїх неповнолітніх на той час дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , звернулася до суду вперше.

Предметом позовних вимог у цивільній справі № 412/1277/2012 були позовні вимоги про встановлення права на проживання в квартирі АДРЕСА_1 та визнання розпорядження органу по приватизації та права власності на квартиру частково недійсними.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2010р. у цивільній справі № 412/1277/2012 ці позовні вимоги були задоволені.

У період, коли заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2010 року у цивільній справі № 412/1277/2012, було таким, що набрало законної сили, а саме 01 квітня 2011 року, ОСОБА_1 здійснила реєстрацію свого місця постійного проживання разом з неповнолітніми дітьми в спірній квартирі. До цього реєстрація місця проживання в цій квартирі була тимчасовою (до 07 грудня 2005 року ), а у період з 07 грудня 2004 року до 31 травня 2010 року - ОСОБА_1 взагалі була зареєстрована за іншою адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2011 року заочне рішення суду від 22 березня 2010 року було скасовано та справу призначено до судового розгляду.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2012 року у цивільній справі № 412/1277/2012 позовні вимоги знову були задоволені.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2019 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2012 року було залишено без змін.

Встановлено, що постанова Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2019 року була скасована постановою Верховного Суду від 01 серпня 2019 року, а цивільну справу направлено на розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи в апеляційній інстанції, постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року була задоволена апеляційна скарга ОСОБА_6 , заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2012 року було скасовано та в задоволені позовних вимог про встановлення права на проживання та визнання розпорядження органу по приватизації та права власності на квартиру частково недійсними відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 27 вересня 2021 року в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року було відмовлено, постанова Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року залишена без змін.

Отже, з 05 листопада 2019 року є такою, що набрала законної сили постанова Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року, якою було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах двох своїх неповнолітніх на той час дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , про встановлення права на проживання в квартирі АДРЕСА_1 та визнання розпорядження органу по приватизації та права власності на квартиру частково недійсними.

09 грудня 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (в інтересах якого діяла як законний представник ОСОБА_1 ) звернулися вдруге до суду з позовом.

ІНФОРМАЦІЯ_2 один із позивачів - ОСОБА_2 досяг повноліття.

Серед відповідачів вже було зазначено ОСОБА_6 , яка була неповнолітньою під час розгляду судом цивільної справи № 412/1277/2012, що до речі і призвело в подальшому до скасування заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2012 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2019 року.

Порівняльний аналіз предмету позовних вимог у цивільній справі № 412/1277/2012 та у справі, що наразі розглядається судом, свідчить про те, що у цивільній справі № 412/1277/2012 серед позовних вимог, окрім тих, що розглядаються судом зараз, були і вимоги про встановлення права на проживання в квартирі АДРЕСА_1 .

При зверненні до суду 09 грудня 2019 року позивачі позовних вимог про встановлення права на проживання вже не заявляли, а залишили тільки позовні вимоги про визнання недійсним розпорядження органу приватизації від 01 березня 2007 року № 1/126-07 та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру від 01 березня 2007 року.

Отже, є таким, що набрало законної сили судове рішення (постанова Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року), яким (окрім іншого) було відмовлено в задоволенні позовних вимог про встановлення права на проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 5, ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члені їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за яким зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у вказаній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Встановлено, що станом на час здійснення 01 березня 2007 року приватизації квартири АДРЕСА_1 на підставі розпорядження органу приватизації від 01 березня 2007 року № 1/126-07, в квартирі були зареєстровані лише - ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ..

22 грудня 2006 року з реєстраційного обліку за власною заявою був знятий ОСОБА_7 (чоловік позивачки ОСОБА_1 ), а сама позивачка знята з реєстраційного обліку в спірній квартирі ще 28 вересня 1998 року, маючи при цьому тимчасову реєстрацію (до 07 грудня 2005 року).

В постанові Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2009 року також йдеться про відповідь Управління житлового господарства ДМР № 3/2307 від 04 травня 2007 року, де зазначається, що правоустановчі документи отримали лише ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ..

Крім того, позивачі не заперечували того факту, що станом на 01 березня 2007 року, ніхто з них не був зареєстрований в спірній квартирі.

Позивачка ОСОБА_1 пояснила, що вона спочатку в спірній квартирі була зареєстрована тимчасово (з 23 грудня 1997 року до 28 вересня 1998 року), при можливості бути зареєстрованою до 07 грудня 2005 року, втім, самостійно знялася з реєстраційного обліку та з 07 грудня 2004 року до 31 травня 2010 року, отже і станом на час здійснення приватизації 01 березня 2007 року, була зареєстрована за іншою адресою: АДРЕСА_2 .

В квартирі АДРЕСА_1 вона зареєструвалася тільки 01 квітня 2011 року на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2012 року.

Але, як зазначено вище, це заочне рішення суду було скасовано та постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року в задоволені позовних вимог про встановлення права на проживання та визнання розпорядження органу по приватизації та права власності на квартиру частково недійсними відмовлено.

Встановивши, що станом на 01 березня 2007 року в спірній квартирі були зареєстровані лише - ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , - суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що підстав для визнання недійсним розпорядження органу приватизації від 01 березня 2007 року № 1/126-07 та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру від 01 березня 2007 року, виданого на підставі цього розпорядження, на ім`я зареєстрованих в квартирі осіб - ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , немає.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що недопустимість долучених до матеріалів, як цивільної справи № 412/1277/2012 (певні докази з якої були оглянуті судом 19 квітня 2022 року, так і до матеріалів цивільної справи № 201/13551/19, акти від 09 жовтня 2006 року, оскільки, ні під час розгляду цивільної справи № 412/1277/2012, ні під час розгляду цивільної справи № 201/13551/19 за клопотанням сторони позивачів не були допитані в якості свідків особи, що підписали ці акти.

Крім того, усі акти датовані 09 жовтня 2006 року і в них йдеться мова про періоди проживання позивачів в квартирі - з 01 вересня 1996 року, з січня 1998 року, з листопада 2002 року (відповідно до кожного з позивачів), в той час, коли для вирішення спору має значення період їх постійного проживання станом на 01 березня 2007 року, коли відбувалася приватизація квартири.

Також, суд обґрунтовано не взяв до уваги й довідку про реєстрацію в спірній квартирі ОСОБА_2 , на підтвердження факту його постійного проживання з матір`ю за цією адресою станом на 01 березня 2007 року, оскільки в довідці зазначено, що позивач зареєстрований в цій квартирі з 01 квітня 2011 року.

Встановивши вказані обставини справи, суд дійшов обґрунтованого висновку про необґрунтованість позовних вимог.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав щодо застосування до позовних вимог строків позовної давності за заявою ОСОБА_4 , оскільки в межах строків позовної давності підлягає захисту тільки порушене право.

Доводи апелянта в скарзі про те, що на підтвердження того, що позивачі з січня 1998 року постійно проживали в спірній квартирі є акти, складені представником КЖЕП №7 від 09 вересня 2006 року та довідка з місця проживання від 26 вересня 2006 року, а також те, що суд безпідставно не взяв до уваги постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року, - колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Крім того, вказані доводи були предметом дослідження судом першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтами судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко