ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 2-5675/12
провадження № 6/753/170/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Сирбул О.Ф.

за участю секретаря Лаптєвої Ю.М.

представника стягувача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в залі суду заяву ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким що не підлягає виконанню, заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

встановив:

У січні 2022 року представник ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до суду із заявою в якій просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2012 року у цивільній справі № 2-5675/12 в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором №232-В/05 від 22 жовтня 2008 року.

В обгрунтування вимог заяви, заявник посилався на те, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25 жовтня 2020 року замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15.10.2012 у справі №2-5675/12, з ПАТ «Фідобанк» на ОСОБА_3 . Таким чином, оскільки божником у повному обсязі виконано кредитне зобов`язання за рішенням суду в добровільному порядку, про що стягувачем видана відповідна довідка, заявник просить визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.

Представник стягувача в судовому засіданні проти задоволення вимог заяви не заперечував.

Від представника заявника до суду надійшла заява з поясненнями по суті заяви, у вимогах якої просив розглянути заяву у відсутність заявника та його представника, з підстав викладених у заяві.

Державний виконавець у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Від нього до суду надійшло клопотання із запереченнями по суті заяви, та у вимогах якого просив розглянути вказану справу у свою відсутність, у задоволенні вимог заяви відмовити.

Вислухавши пояснення представника стягувача, дослідивши матеріали справи,повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, встановив наступні правовідносини.

Так судом встанволено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2012 року позовні вимоги ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про дострокове розірвання договору та стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено та вирішено, зокрема, стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «Фідобанк» заборгованість по кредитному договору №232-В/05 від 22.10.2008 в розмірі 97 130 дол. США 71 центів, що еквівалентно 748 428,33 грн.

Дарницьким районним судом м. Києва на виконання вказаного рішення 18 липня 2013 року видано виконавчий лист №2-5675/12, за яким постановою Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві відкрито виконавче провадження №50622160.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

У відповідності до частини 5 статті 26 Закон України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

При цьому, законодавцем не покладається обов`язок на органи виконавчої служби, при вирішенні питання щодо відкриття виконавчого провадження, з`ясовувати питання щодо можливості боржника самостійно у добровільному порядку виконати рішення, на підставі якого може бути відкрито виконавче провадження.

Аналізуючи норми вищенаведеного законодавства з примусового виконання судових рішень, можна дійти висновку, що примусове виконання судового рішення розпочинається з моменту прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження.

09 червня 2018 року ПАТ «Фідобанк», в особі та від імені кого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів на ліквідацію ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення прав вимоги банку до позичальників та/або іпотекодавців та/або поручителів, зазначених у додатку № 1 до цього договору, а саме: до ОСОБА_2 за кредитним договором № 232-В/05 від 22.10.2008; до ОСОБА_5 за договором поруки № 232 від 22 жовтня 2008 року; до ОСОБА_2 за договором іпотеки від 23 жовтня 2008 року, посвідченого 23 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрованого в реєстрі за № 26590.

Таким чином, 09.06.2018 ОСОБА_3 набув право вимоги за Кредитним договором №232-В/05 від 22 жовтня 2008 року, договором поруки №232 від 22 жовтня 2008 року та за договором іпотеки від 23 жовтня 2008 року.

Дарницьким відділом державної виконавчої служби у місті Києві продовжуються виконавчі дії.

Звертаючись до суду з цією заявою, заявник, як на підставу для її задоволення посилається на те, що за домовленістю сторін зобов`язання боржника за кредитним договором припинилось 23.11.2021, внаслідок врегулювання питання погашення заборгованості, про що стягувачем ОСОБА_3 видано довідку боржнику ОСОБА_2 про повне виконання кредитного зобов`язання, що підтверджується заявою стягувача, а тому вважає, що виконавчий лист є таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Підстави для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, визначені у ч. 2 ст. 432 ЦПК України, відповідно до якої суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Доводи сторони заявника про те, що виконавчий документ не підлягає виконанню, оскільки заявником добровільно було погашено заборгованість, відхиляються судом з огляду на наступне.

Статтею 18 ЦПК України, визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Розділом VI ЦПК України врегулювано процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах.

Частиною 1 ст. 431 ЦПК України встановлено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Так, у відповідності до норм чинного законодавства, добровільне виконання рішення суду можливе з моменту набрання рішенням суду законної сили до моменту надходження виконавчого листа до державного або приватного виконавця та відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до статті 432 ЦПК України, виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або 3) з інших причин.

Аналіз змісту наведеної норми свідчить про те, що можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню передбачена, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

При цьому, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст. 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

Крім того, визнання виконавчого листа, таким що не підлягає виконанню, може застосовуватися лише у тих випадках, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Суд має встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини 1, 2 статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Поняття «обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням» за своїми правовою природою та змістом не слід ототожнювати з передбаченим Цивільним кодексом України поняттям «припинення зобов`язань», оскільки йдеться про принципово різні сфери правового регулювання: в першому випадку - про публічно-правові відносини, пов`язані із здійсненням виконавчого провадження, в другому - про відносини цивільні.

Застосування такого способу припинення зобов`язання, щодо якого існує рішення суду, яке набрало законної сили і перебуває на стадії примусового виконання, має відбуватись з урахуванням приписів ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження».

Законом України «Про виконавче провадження» визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

З урахуванням приписів ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження» суд зазначає, що право на стягнення заборгованості, яке підтверджене судовим рішенням і виконавчим листом виданим Дарницьким районним судом 18.07.2013 повинно бути реалізоване у формах і у спосіб, встановлений законодавством про виконавче провадження.

Після прийняття рішення Дарнцьким районним судом м. Києва від 15.10.2012 про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «Фідобанк» заборгованість по кредитному договору №232-В/05 від 22.10.2008 в розмірі 97 130 дол. США 71 центів, що еквівалентно 748 428,33 грн. та видачі виконавчого листа від 18.07.2013 на примусове виконання вказаного рішення, зобов`язання відповідача ОСОБА_2 трансформувалось у зобов`язання щодо виконання вказаного судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором №232-В/05 від 22.10.2008, саме у грошовій сумі, та яке згідно з чинним законодавством є обов`язковим до виконання у встановленому законом порядку.

Згідно Закону України «Про виконавче провадження», добровільним виконанням рішення суду вважається погашення заборгованості до надходження виконавчого документа на виконання.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Вищевказаний Закон містить вимоги, дотримання яких є обов`язковим для закінчення виконавчого провадження у тих випадках, коли судове рішення виконано у спосіб інший, ніж зазначено у виконавчому документі.

Зміна порядку виконання вже прийнятого судового рішення може відбуватися виключно під контролем суду шляхом винесення останнім відповідної ухвали, а не укладенням цивільно-правової угоди.

При цьому чинне законодавство не забороняє сторонам досягти домовленості щодо припинення зобов`язання після прийняття судового рішення та відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання.

Сплата боржником боргу чи припинення обов`язку з інших підстав, які відбулись вже у відкритому виконавчому провадженні, не може бути підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Зважаючи на те, що виконання судового рішення є невід`ємною стадією судового процесу та цивільний процес по справі повинен завершуватись виконанням рішення суду, що набрало законної сили, то домовленості сторін щодо зміни способу виконання або припинення виконання судового рішення повинні відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом та Законом України «Про виконавче провадження».

У відповідності до положень ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони у процесі виконання рішення відповідно до процесуального законодавства мають право укласти мирову угоду, що затверджується (визнається) судом, який видав виконавчий документ.

Питання затвердження мирової угоди, укладеної сторонами в процесі виконання судового рішення, задоволення заяви про відмову стягувача від примусового виконання рішення, як і питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, встановлення або зміни способу або порядку виконання вирішується виключно судом в порядку, передбаченому ст.ст. 434, 435 ЦПК України.

Стаття 39 Закону України «Про виконавче провадження» містить вичерпний перелік підстав, які надають державному виконавцю право закінчити виконавче провадження, до таких випадків, зокрема, належить, визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення; затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення; скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Також, суд зауважує, на тому, що у разі, якщо виконавчий лист вже пред`явлено до виконання, необхідності звертатись до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, немає, що узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 755/15479/14-ц. Виконавче провадження в цьому випадку буде закінчене на зазначеній підставі, тобто на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 3 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону.

У разі, якщо виконання зобов`язання за судовим рішенням відбулося в межах виконавчого провадження, стягувач має право подати до виконавця письмову заяву про повернення виконавчого документа, на підставі якої виконавець виносить постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Судом також враховується, що обов`язок боржника перед стягувачем був наявний на дату видачі виконавчого листа.

Таким чином, виконавчий лист перебуває на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби відповідно до вимог законодавства.

Також, якщо заявник посилається на добровільне виконання рішення, то йому, насамперед, необхідно у позасудовому порядку звернутись до державного виконавця із документами, що підтверджують факт виконання рішення, що передбачено ч. 4 ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження».

З метою уникнення ситуації, при якій, у випадку погашення боржником заборгованості, сторона виконавчого провадження мала б звертатись до суду із заявами про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, зокрема, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником.

Заявником державному виконавцю не подано документу, який би свідчив про виконання рішення суду добровільно.

Таким чином, посилання заявника на те, що у боржника відсутній повністю обов`язок перед стягувачем у зв`язку відсутністю боргу, не є підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та не є іншою причиною в контексті ч. 2 ст. 432 ЦПК України, оскільки погашення ним заборгованості відбулось під час здійснення виконавчих дій з примусового виконання судового рішення, що може бути підставою для повернення виконавчого документу за відповідною заявою стягувача, закінчення виконавчого провадження на підставі повного фактичного виконання судового рішення, проте не є підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Таким чином, у зв`язку з ненаданням суду доказів щодо наявності підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, суд приходить до висновку, що заява є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12-13, 76-81, 259,260, 352-354, 432 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволені заяви ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким що не підлягає виконанню, заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадяти днів.

Суддя: