П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2022 року місто Київ

справа №758/8438/21

провадження№22-ц/824/4437/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Національний університет «Києво-Могилянська академія»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Подільського районного суду м.Києва від 1 грудня 2021 року, постановлену у складі судді Головчака М.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного університету «Києво-Могилянська академія» про захист гідності, честі та ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації, та про визнання факту дискримінації науково-педагогічного працівника,-

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 1 грудня 2021 року відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного університету «Києво-Могилянська академія» про захист гідності, честі та ділової репутації, шляхом спростування недостовірної інформації, та про визнання факту дискримінації науково-педагогічного працівника.

Не погоджуючись з такою ухвалою, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у заяві про забезпечення позову ним викладені фактичні обставини, які зумовлюють настання події, наслідки якої будуть незворотними для ефективного захисту або поновлення його порушеного права, а саме: проведення у 2022 році конкурсу на посаду доцента кафедри міжнародного та європейського права Національного університету "Києво-Могилянська академія", яку він обіймає на теперішній час. Неминучість настання цієї події у разі невжиття заходу забезпечення позову підтверджено копією контракту №90 (з науково-педагогічним працівником) від 7 серпня 2020 року укладеного між ним та Національним університетом "Києво-Могилянська академія"; витягом з наказу "Про особовий склад" №229-к від 7 серпня 2020 році, у яких вказана тривалість контракту - до 31 серпня 2022 року; копією Положення про порядок обрання та прийняття на роботу науково- педагогічних працівників Національного університету "Києво-Могилянська академія", затверджене наказом НаУКМА від 6 квітня 2021 року №190, яке зобов`язує відповідача проводити такий конкурс у зв`язку із закінченням терміну контракту (пп. 2.1., 3.1. Положення).

Суд не надав належної оцінки наданим доказам, що призвело до неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи. Унаслідок цього суд постановив ухвалу, яка позбавила його реальної можливості захистити його права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Посилання суду першої інстанції на те, що він не обґрунтував свою заяву про забезпечення позову є безпідставними, оскільки заява окрім загальних питань, чому проведення конкурсу 2022 році унеможливить поновлення порушених його прав, містить конкретні аспекти потенційного негативного впливу на його права в разі його участі в конкурсі 2022 року на стадіях оголошення конкурсу, розгляду документів, проведення оцінки професійного рівня та відбору претендентів, укладення контракту. Щодо кожної із зазначених частин проведення конкурсу наведено відповідне обґрунтування, а також є посилання на докази, які долучені до позовної заяви, та доводять неправомірний характер дій посадових осіб НаУКМА під час конкурсу 2020 року. Це дає обґрунтовані підстави припускати, що вказані особи будуть діяти неправомірно і під час конкурсу 2022 року.

Самий факт проведення у 2022 році конкурсу на заміщення посади доцента кафедри міжнародного та європейського права, яку він обіймає на сьогоднішній день, через закінчення терміну контракту буде виявом і наслідком дискримінації (передбаченої статтями 1, 2, 4, 5, 6, Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" і яка заборонена) щодо нього, оскільки таке проведення спричинене відмінностями у ставленні до нього порівняно з іншими науково-педагогічними працівниками. Ці відмінності не є законні, об`єктивно виправдані, обґрунтовані та справедливі, і вони виявилися насамперед у безпідставно скороченому строкові контракту - 2 роки замість 5 років у випадку інших науково-педагогічних працівників.

Суд першої інстанції не взяв до уваги обставини справи, які пов`язані із особливостями юридичного складу правопорушення "дискримінація" (яка заборонена законодавством України). Вказане правопорушення безпідставно обмежує його права і законні інтереси за ознакою належності до групи науково- педагогічних працівників, які мають публікації у періодичних виданнях, включених до наукометричних баз Scopus та/або Web of Science, та за ознакою претендування на посаду доцента кафедри міжнародного та європейського права НаУКМА. Це обмеження виявилося в неоднаковому ставленні до нього порівняно з іншими науково-педагогічними працівниками з боку посадових осіб НаУКМА під час проведення конкурсу на відповідні посади 2020 році.

Наслідки дискримінації, допущеної ще 2020 pоці, проявляють себе і тепер, оскільки вони вилилися у безпідставно скорочений строк трудового контракту з ним. Конкурс на посаду, яку обіймає він, буде проведено вже у 2022 pоці, а на посади інших 9 науково-педагогічних працівників факультету правничих наук, що брали разом з ним участь у відповідних конкурсах 2020 році (порівнюваної групи) - тільки у 2025 році.

Наслідки навіть цілком правомірних дій посадових осіб НаУКМА з проведення конкурсу у 2022 році порушать його права, оскільки об`єктивно ці наслідки будуть спричинені дискримінацією щодо нього у 2020 pоці. І навпаки, якби посадові особи НаУКМА, не бажаючи порушувати його права, не вжили б дій із проведення конкурсу у 2022 pоці, вони порушили б свої службові обов`язки, тобто їхні дії були б неправомірні.

Предметом доказування для потреб забезпечення позову у цій ситуації має бути не те, що відповідач намагається уникнути виконання можливого майбутнього судового рішення або ж вживає заходи щодо порушення прав позивача (що в цьому випадку байдуже), а те, що проведення конкурсу у 2022 році без вжиття заходів забезпечення позову є неминуче, і що воно спричинить порушення його прав.

У разі його неучасті в конкурсі 2022 року він втратить обійману посаду доцента. Навіть у разі майбутнього рішення суду на його користь у цій справі він не зможе поновитися на цій посаді (яку на той час уже буде обіймати інша особа) без нових звернень до суду. У разі ж його участі в конкурсі і подальшого укладення трудового контракту з ним, його право буде порушено неоднаковим ставленням до нього і порівнюваної групи - для отримання таких самих (а ймовірно менших) благ він змушений буде докласти значно більших зусиль (ще раз проходити усі стадії конкурсу), ніж порівнювана група. І така різниця у ставленні невиправдана, вона суперечить міркуванням доцільності і здоровому глуздові. У разі його участі в конкурсі та подальшого неукладення трудового контракту з ним, його право буде порушено неоднаковим ставленням до нього і до порівнюваної групи та неможливістю поновитися на посаді без нових звернень до суду.

У ситуації, що є предметом розгляду, немає потреби доводити уже наявну чи потенційно можливу недобросовісність дій відповідача. Причиною цього є те, що навіть правомірні, добросовісні дії Національного університету "Києво-Могилянська академія" із оголошення і проведення у 2022 році конкурсу на посаду доцента кафедри міжнародного та європейського права Національного університету "Києво-Могилянська академія", за будь-якого перебігу і наслідків конкурсу, істотно ускладнять чи унеможливлять виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених дискримінацією його прав, за захистом яких він звернувся до суду.

Наклавши додаткову обов`язкову умову - недобросовісність дій відповідача, - суд на основі власного суб`єктивного бачення необґрунтовано й істотно звузив коло підстав для забезпечення позову, передбачених ч.2 ст. 149 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Національний університет "Києво-Могилянська академія" заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання не з`явилися учасники справи, про день та час розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку.

8 червня 2022 року на електронну поштову адресу суду від президента Національного університету «Києво-Могилянська академія» - С.Квіта надійшла заява про відкладення розгляду справи.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, зазначені у заяві причини неявки представника відповідача в судове засідання не можуть бути визнані поважними, оскільки доказів на підтвердження зазначених у заявах обставин суду не надано, а тому колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Зважаючи на зміст апеляційної скарги ОСОБА_1 та судового рішення, що оскаржується, з урахуванням обставин даної справи, її складності, мотивованим викладенням позиції позивача в його апеляційній скарзі та відсутністю потреби у наданні усних пояснень учасника справи, явка якого до апеляційного суду є необов`язковою, колегія суддів вважала можливим розглянути справу у відсутність ОСОБА_1 , який не з`явився в судове засідання.

Оскільки рішення ухвалене за відсутністю учасників справи, то датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У червні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного університету «Києво-Могилянська академія» про захист гідності, честі та ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації, та про визнання факту дискримінації науково-педагогічного працівника.

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що він звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовною заявою до Національного університету «Києво-Могилянська академія» про захист гідності, честі та ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації, та про визнання факту дискримінації науково-педагогічного працівника.

Зазначає, що основним предметом позову є протидія дискримінації науково- педагогічного працівника, яка виникла внаслідок проведення конкурсу 2020 року на заміщення посади доцента кафедри міжнародного та європейського права Національного університету "Києво-Могилянська академія" і укладення контракту № 90 (з науково-педагогічним працівником) від 7 серпня 2020 року між НаУКМА та ОСОБА_1 .

Зазначений контракт чинний до 31 серпня 2022 року, однак фактично, як вважає заявник, процес конкурсу на заміщення посад науково-педагогічних працівників, зокрема й посади доцента кафедри міжнародного та європейського права, яку він на цей час обіймає, розпочнеться уже на початку 2022 року, а закінчиться не пізніше за середину червня 2022 року. Тому заявник припускає, що без застосування заходів забезпечення позову ефективний захист і поновлення його порушених прав та інтересів будуть неможливі навіть за умови формального виконання рішення суду.

Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 1 грудня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд виходив із того, що обраний позивачем вид забезпечення позову не є співмірними з заявленими позовними вимогами. До заяви про забезпечення позову не додано будь-яких доказів того, що відповідач намагається уникнути виконання можливого майбутнього судового рішення або ж вживає заходи щодо порушення прав позивача. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання ОСОБА_1 в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки такий відповідає вимогам процесуального закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 ст. 150 ЦПК України).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Виходячи з сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства, вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Метою забезпечення позову є попередження реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

При цьому, частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Також заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову, а особа, що заявляє про необхідність вжиття заходів забезпечення позову судом, зобов`язана довести зв`язок між неприйняттям таких заходів і утрудненням чи неможливістю виконання судового рішення.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Позивачем ОСОБА_1 , наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог не обґрунтовано, належних та допустимих доказів, щодо застосування такого заходу як забезпечення позову, яке спроможне забезпечити ефективний захист порушеного права позивача та поновлення його порушених прав та інтересів не надано.

Враховуючи характер спірних правовідносин, які не відносяться до майнових, і не підлягають примусовому виконанню, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у забезпеченні позову шляхом заборони президентові Національного університету "Києво-Могилянська академія" вчиняти дії з оголошення конкурсу на посаду доцента кафедри міжнародного та європейського права Національного університету "Києво-Могилянська академія", яку обіймає ОСОБА_1 , шляхом видання відповідного наказу або в інший спосіб.

Окрім цього, колегія суддів приходить до висновку, що заходи забезпечення позову, не є співмірним із заявленими позовними вимогами і суперечать змісту заходів забезпечення та меті їх застосування.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними за змістом заяви про забезпечення позову, зводяться до незгоди з ухвалою суду першої інстанції, і не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки зі змісту заяви та матеріалів справи не вбачається, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 371,367, 374, 375, 381-384, 390, 435 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду м.Києва від 1 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус