Житомирський апеляційний суд
Справа №295/59/21 Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М.
Категорія 8 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Франчука В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/59/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення частки у майні, що знаходиться у спільній частковій власності,

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на утримання майна, що є у спільній частковій власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 17 серпня 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Полонця С.М. в м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 , через представника адвоката Кудіну Марію Геннадіївну, звернулася до суду з первісним позовом до ОСОБА_2 . Просила, посилаючись на положення ст.ст.358,364 ЦК України, припинити право спільної часткової власності на автомобіль Volvo 850, 1992 року випуску, седан, 2,5 л. двигун, д.н.з НОМЕР_1 , стягнувши з відповідача на користь ОСОБА_1 55 763,75 грн.

Позов обґрунтовано тим, що вищевказаний транспортний засіб на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Свою частку в праві спільної часткової власності ОСОБА_1 набула за заповітом після смерті чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_2 після смерті батька ОСОБА_3 за правом на обов`язкову частку, як непрацездатний син від першого шлюбу. Розмір частки ОСОБА_1 становить 7/8, а розмір частки ОСОБА_2 - 1/8. Відповідно до довідки судового експерта вартість спірного автомобіля станом на 10 жовтня 2019 року становила 63 730 грн. Отже, вартість частки ОСОБА_1 - 55 763,75 грн. Автомобіль перебуває в користуванні ОСОБА_2 , доступу до вказаного автомобіля ОСОБА_1 не має та зареєструвати своє право власності в територіальному сервісному центрі МВС ОСОБА_1 можливості не має. Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 08 квітня 2020 року, яке судом апеляційної інстанції залишено без змін, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 про припинення його права на 1/8 частку в автомобілі, який є спільним майном, оскільки на думку суду таке припинення права спільної часткової власності може завдати шкоди інтересам ОСОБА_2 . Домовленості щодо користування автомобілем не досягнуто, а тому обраний інший спосіб захисту порушеного права. В зв`язку з тим, що ОСОБА_2 продовжує одноособово користуватися спірним автомобілем, добровільно вирішити спір із ОСОБА_1 не бажав та суди відмовили ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 про припинення його права на частку в спільному майні, ОСОБА_1 бажає скористатися своїм правом та отримати грошову компенсацію за свою частку в праві власності на автомобіль.

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 . Просив: відповідно до положень ст.360 ЦК України зобов`язати ОСОБА_1 відшкодувати йому витрати в сумі 62 207,25 грн, які він поніс на утримання автомобіля, що знаходиться у їх спільній частковій власності; припинити право співвласника ОСОБА_1 на частку в розмірі 7/8 у праві спільної часткової власності на автомобіль Volvo 850, зарахувавши кошти на відшкодування витрат на утримання автомобіля в сумі 62 207,25 грн. у рахунок грошової компенсації вартості частки ОСОБА_1 у спільній частковій власності відповідно до положень ст.364 ЦПК України.

Зустрічний позов обґрунтовував тим, що автомобілем користується з 2008 року, в тому числі обслуговував потреби сім`ї батька. Проте, після смерті батька потреба в обслуговуванні відпала у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 (жінка покійного батька) з 11 лютого 2019 року знаходиться на стаціонарному лікуванні в психіатричній лікарні. Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 21 травня 2019 року №157-2019 ОСОБА_1 нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. З часу відкриття спадщини після смерті батька всі солідарні витрати на утримання автомобіля він здійснює виключно за власний кошт. Із моральної точки зору, враховуючи стан здоров`я ОСОБА_1 та інші обставини, вважає свої дії правильними та досі не вдавався до відшкодування понесених ним витрат попри низку судових справ по відчуженню майна його батька, які були ініційовані представниками ОСОБА_1 , що скористалися її безпорадним станом. Отже, із часу набуття після смерті батька у порядку спадкування права власності на 1/8 частку автомобіля одночасно набув й зобов`язань разом із ОСОБА_1 , як співвласником майна. ОСОБА_1 також зобов`язана приймати участь в утриманні транспортного засобу відповідно до своєї 7/8 частки у праві спільної часткової власності. Спірний автомобіль випущений у 1992 році, має вік 30 років та його утримання потребує значних витрат на періодичне технічне обслуговування, а також ремонт двигуна, зчеплення, ходової частини, проведення робіт зі встановлення газобалонної апаратури, фарбування тощо. Сума грошової компенсації на утримання транспортного засобу значно перевищує суму грошової компенсації за частку ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності у цьому автомобілі (ремонт двигуна 45 343 грн + ремонт зчеплення 14 555 грн + останнє технічне обслуговування 11 196 грн. = 71 094 грн.; 7/8 частки від 71 196 грн. = 62 207,25 грн.; 62 207,25 грн. > 55 763,75 грн). Відшкодування витрат на утримання автомобіля, який знаходиться у спільній частковій власності, повністю виключає задоволення первісного позову на одержання від нього ОСОБА_1 грошової або іншої матеріальної компенсації вартості її 7/8 частки у автомобілі.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 22 квітня 2021 року вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 17 серпня 2021 року первісний позов задоволений. Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на автомобіль Volvo 850, 1992 року випуску, об`єм двигуна 2435 см2, кузов № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну компенсацію вартості 7/8 частин автомобіля Volvo 850 в розмірі 55 763,75 грн. Зустрічний позов задоволений частково. Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 7/8 частин автомобіля Volvo 850. У задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання судового збору.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову змінити, задовольнивши зустрічний позов у повному обсязі та зобов`язавши ОСОБА_1 відшкодувати йому витрати на утримання автомобіля, що знаходиться у спільній частковій власності, в сумі 62 207,25 грн., зарахувавши цю суму в якості грошової компенсації вартості її частки. Отже, фактично йдеться про припинення права на частку в праві спільної часткової власності шляхом зобов`язання ОСОБА_1 відшкодувати ОСОБА_2 залишок витрат на утримання спірного автомобіля, тобто різницю (62 207,25 - 55 763,75). За таких обставин, фактично оскаржується рішення суду першої інстанції у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на переконанні ОСОБА_2 у тому, що товарні чеки про оплату та акти передачі виконаних робіт є належними доказами на підтвердження понесених ним витрат на утримання автомобіля, оскільки вони відповідають за формою та змістом вимогам, встановленим законодавством України, мають всі необхідні реквізити для набуття ними юридичної сили та доказовості. Крім того, нормативно правовими актами не передбачено, що чек має містити дані про реквізити платника та транспортного засобу, який ремонтувався. Наполягає на тому, що навіть у тому випадку, коли співвласник не користується належним йому майном, це не означає, що співвласник не повинен приймати участі в утриманні належного йому майна, а тому обставина виконання робіт по обслуговуванню та ремонту автомобіля в період відсутності або наявності спору між сторонами, не є юридично значимою. Суд першої інстанції неправильно витлумачив норми ст.360 ЦК України без урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 19 серпня 2020 року в справі №703/2200/15-ц та від 13 березня 2019 року в справі №521/3743/17-ц, помилився у своєму висновку, незаконно пов`язавши обов`язок співвласника на відшкодування витрат на утримання та збереження спільної часткової власності з періодом виникнення спору щодо спільної власності. На переконання скаржника, посилання представника ОСОБА_1 на необхідність проведення експертизи для підтвердження та доведення необхідності проведення технічного обслуговування та поточних ремонтів автомобіля є надуманим із огляду на зміст положень ст.360 ЦК України.

Від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило. За змістом частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав. Просить рішення суду першої інстанції у частині задоволення первісного позову та відмовній частині зустрічного позову скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а його зустрічний позов у відмовленій частини задовольнити, зобов`язавши ОСОБА_1 відшкодувати йому витрати на утримання автомобіля в сумі 62 207,25 грн, що є значно більшою сумою за суму компенсації вартості її частки у праві спільної часткової власності на автомобіль. Пояснив, що утриманням автомобіля за власні кошти він фактично компенсував ОСОБА_1 у повному обсязі вартість її 7/8 частки у праві спільної часткової власності у транспортному засобі, а тому суд має зарахувати кошти, витрачені на утримання автомобіля, в якості грошової компенсації вартості частки ОСОБА_1 . Задоволення його зустрічного позову повністю виключає задоволення первісного позову.

Інші учасники справи до суду не з`явилися. Відповідно до частини п`ятої ст.130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. У свою чергу за положеннями частини четвертої ст.62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Повноваження представника адвоката Кудіної М.Г., як представника ОСОБА_1 , підтверджуються ордером від 22 березня 2021 року серії ЖТ №090423, у якому зазначається, що ОСОБА_1 уповноважили адвоката Кудіну М.Г. представляти її інтереси у судах загальної юрисдикції всіх інстанцій (а.с.43). Як убачається із матеріалів справи судова повістка про виклик у судове засідання на 23 березня 2022 року вручена 26 січня 2022 року, тобто завчасно у спосіб, передбачений законом. Вручення судової повістки адвокату представнику Кудіній М.Г. вважається врученням повістки ОСОБА_1 . Клопотань про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходило. Отже, неявка ОСОБА_1 та її представника адвоката Кудіної М.Г., які вважаються належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає проведенню судового засідання та розгляду справи (ст.372 ЦПК України). Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема, на автомобіль марки Volvo 850, 1992 року випуску, об`єм двигуна 2435 см2, кузов № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 (дружина померлого) є спадкоємцем та власником 7/8 частки у вищевказаному автомобілі, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 03 липня 2019 року, виданим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Білецькою Н.С., а ОСОБА_2 (син померлого) є спадкоємцем та власником 1/8 частки у цьому ж транспортному засобі відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 серпня 2019 року, виданим цим ж приватним нотаріусом (а.с.7 звор, 66).

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша ст.356 ЦК України).

За положеннями частин першої, другої та третьої ст.358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до частин першої, другої та третьої ст.364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

За наслідками розгляду спору, суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну компенсацію вартості 7/8 частин автомобіля, але при цьому не припинив право на частку ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності на автомобіль, а помилково припинив право спільної часткової власності на цей автомобіль, хоча у даному випадку про виділ співвласнику в натурі частки не йдеться, оскільки автомобіль є неподільною річчю.

Також відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи та збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Матеріали справи не містять доказів щодо наявності випадку, який би надавав суду право збирати докази. Отже, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами, поданими учасниками справи.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, із урахуванням закріплених в пункті шостому частини першої ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої ст.358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Отже, відповідно до частини першої та другої ст.364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Під час вирішення справ про стягнення грошової компенсації вартості частки автомобіля, що знаходиться у спільній частковій власності, крім зазначеної спеціальної норми, суду необхідно враховувати й загальні засади цивільного законодавства (ст.3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності й розумності, зважаючи на права та інтереси всіх співвласників. Одночасно суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні, чи довів позивач дійсний розмір грошової компенсації вартості частки, чи реалізація права позивача на отримання грошової компенсації вартості частки не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. Обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки автомобіля, яким фактично володіє та користується лише відповідач, і враховуючи при цьому інтереси останнього, суду потрібно перевірити дійсний розмір грошової компенсації вартості частки та лише при його беззаперечному доведенні перевірити можливість сплати відповідачем такого розміру компенсації та зважити на те, що правовий режим спільної часткової власності повинен ураховувати інтереси всіх учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, тобто не має призводити до безпідставного збагачення одних за рахунок інших.

Відповідно до частини другої ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Автомобіль Volvo 850, 1992 року випуску, об`єм двигуна 2435 см2, кузов № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , є неподільною річчю.

При визначенні грошової компенсації, суд повинен виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору.

Із долученої до позовної заяви довідки судового експерта Кудинського В.С. від 10 жовтня 2019 року №4 убачається, що середня статистична ринкова вартість без урахування технічного стану аналогічного автомобіля марки Volvo 850, 1992 року випуску, об`єм двигуна 2435 см?, з урахуванням фізичного зносу, станом на 10 жовтня 2019 року складає 63 730 грн. (а.с.10).

Відповідно до «Методики визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів», затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2016 року №66, середньоринкова вартість автомобіля розраховується за методом аналогії цін ідентичних автомобілів за такою формулою: Сср = Цн х (Г / 100), де Цн - ціна нового транспортного засобу в Україні з урахуванням марки, моделі, об`єму циліндрів двигуна, типу пального; Г - коефіцієнт коригування ринкової ціни транспортних засобів з урахуванням строку експлуатації транспортних засобів у роках згідно з додатком 1 до Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2013 року №403.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про припинення частки у майні, що знаходиться у спільній частковій власності у січні 2021 року, при цьому долучила довідку про вартість автомобіля станом на 10 жовтня 2019 року, тобто строк експлуатації транспортного засобу збільшився ще на рік, що безумовно вплинуло на середньоринкову вартість спірного автомобіля.

За таких обставин, у матеріалах справи відсутні докази про дійсну вартість майна на час розгляду судом справи, за частку в якому ОСОБА_1 бажає отримати грошову компенсацію, а надана довідка від 10 жовтня 2019 року №4 не є достовірним доказом, оскільки не відображає дійсної вартості майна на час розгляду судом спору.

Разом із тим, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 08 квітня 2020 року в справі №295/15649/19, яке набрало законної сили, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про припинення права власності на 1/8 частину автомобіля VOLVO 850, 1992 року випуску, що належить ОСОБА_2 , визнання за нею права власності на цю частину автомобіля, передачу відповідачу як компенсацію вартості 1/8 частки авто у спільному майні 7 966,25 грн., внесених на депозит суду, та зобов`язання відповідача передати їй вказаний автомобіль, свідоцтво про право власності на автомобіль та ключі від нього. Судом встановлено, що спірний автомобіль потрібний відповідачу для використання в роботі.

Водночас, не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку в спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним.

Лист ОСОБА_1 від 23 серпня 2019 року, який спрямований ОСОБА_2 , нічого спільного із намаганням домовитися про порядок володіння та користування автомобілем, що є їх спільною частковою власністю, не містить, оскільки у його змісті йдеться не про намагання домовитися про порядок спільно користуватися автомобілем (дні, часи, періодичність користування кожним із співвласників спільної часткової власності тощо), а пред`явлена вимога (безумовний ультиматум) ОСОБА_1 передати спірний автомобіль їй із посиланням на те, що ОСОБА_2 незаконно його утримує та, начебто, користується транспортним засобом без належної правової підстави, при тому, що останній є співвласником спірного автомобіля та, як вбачається із рішення суду від 08 квітня 2020 року в справі №295/15649/19, його право на частку в спільному майні (1/8) за вимогою ОСОБА_1 не припинено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні первісного позову до ОСОБА_2 про одержання від нього грошової компенсації вартості її частки (7/8) та припинення права спільної часткової власності на автомобіль. Можливість спільного користування спірним автомобілем не вичерпана.

За нормами частини першої ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

У зустрічному позові ОСОБА_2 посилався на те, що після смерті батька здійснювався ремонт двигуна, зчеплення та технічне обслуговування автомобіля, що підтвердив відповідними актами виконаних робіт. Наполягає на тому, що сума понесених ним витрат на ремонт автомобіля після смерті батька значно перевищує суму грошової компенсації ОСОБА_1 за її 7/8 частин у спірному автомобілі.

На підтвердження понесених витрат у сумі 71 094 грн. надав копії актів прийому-передачі виконаних робіт з ремонту автомобіля від 29 січня 2021 року на суму 45 343 грн., від 04 лютого 2021 року на суму 14 555 грн. та від 25 лютого 2021 року на суму 11 196 грн., складених між ним та ФОП ОСОБА_4 , а також товарні чеки: від 29 січня 2021 року №1, від 04 лютого 2021 року №2 та від 25 лютого 2021 року №4 (а.с.72-74, 84).

Характер проведених ремонтних робіт свідчить про те, що складові частини автомобіля не підлягають відокремленню, без його пошкодження або істотного знецінення. Поряд із цим, матеріали справи не містять доказів того, що ремонтні роботи були обов`язковими для утримання та збереження автомобіля, а також того, що ремонтні роботи проводилися за згодою ОСОБА_1 , а право спільної часткової власності має здійснюватися співвласниками за їхньою згодою.

ОСОБА_2 після смерті батька використовував автомобіль виключно для власних потреб, а тому в разі недоведення обов`язковості витрат має нести їх самостійно, незважаючи на те, що складові частини автомобіля відокремленню не підлягають.

За таких обставин, суд доходить висновку про відмову ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на утримання автомобіля, що є у спільній частковій власності, та припинення права ОСОБА_1 на частку в праві спільній частковій власності на автомобіль.

Решта доводів апеляційної скарги знайшла обґрунтування у вищевикладеному та додаткового правового мотивування не потребує.

Порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права відповідно до положень ст.376 ЦПК України тягне скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 17 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні первісного позову до ОСОБА_2 про припинення частки у майні, що знаходиться у спільній частковій власності.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на утримання майна, що є у спільній частковій власності.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: