Справа № 450/4178/21 Провадження № 2/450/447/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2022 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Кукси Д.А.

секретаря судового засідання Оленич О.І.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про (предмет спору) визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

суд постановив таке рішення:

підстава позову (позиція позивача): позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 та просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та свідоцтва на право власності на нерухоме майно йому належить 51/100 частка нерухомого майна, а саме, житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 . На належній йому частці зареєстровані члени його сім`ї та ОСОБА_2 .

Повідомляє, що з 2000 року ОСОБА_2 в його будинку не проживає та в даний час проживає за адресою АДРЕСА_2 . Зазначає, що за новою адресою відповідач займається побутом та має окреме приміщення - кімнату, забезпечений усіма житловими умовами. За місцем реєстрації ОСОБА_2 ніколи не з`являється та фактично не проживає, що підтверджує відсутність необхідності у реєстрації місця проживання ОСОБА_2 на житловій частці позивача. За таких обставин вважає, що відповідач втратив право користування вказаним житловим приміщенням, оскільки такий за місцем реєстрації відсутній, та просить позовні вимоги задоволити.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав, просить такі задоволити з підстав, викладених у позові.

Позиція відповідача: відповідач в судове засідання не з`явився жодного разу. Належним чином повідомлявся про розгляд справи шляхом скерування поштової кореспонденції, яку згідно рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень було отримано, а також шляхом опублікування на сайті «Судова влада України» оголошень про виклик відповідача у судові засідання.

Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

У вказаний строк відповідач не надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі. 11.10.2021 року запит щодо доступу до персональних даних; 08.11.2021 року відповідь на запит; 19.11.2021 року ухвала про відкриття провадження у справі та призначення справи до розгляду; 20.12.2021 року ухвала судового засідання; 10.02.2022 року ухвала судового засідання; 15.02.2022 року оголошення про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування) місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме; 10.03.2022 року ухвала судового засідання; 06.04.2022 року оголошення про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме; 20.04.2022 року ухвала судового засідання; 09.05.2022 року оголошення про виклик особи, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме; 30.05.2022 року ухвала судового засідання.

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи позивача, яким він обґрунтовує доводи позовних вимог, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості і достовірності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, згідно постанови Верховного Суду від 03.04.2019 року у справі №454/2025/15-ц, норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Аналіз норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас, Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , є власником 51/100 частки житлового будинку А-1 з відповідною часткою господарських будівель і споруд, розташованого в АДРЕСА_1 , яку він успадкував від свого батька ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом. Даний факт підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 01.03.2006 року державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори, серія ВСО №992381, та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», виданим 06.03.2006, номер витягу 10015564, реєстраційний номер об`єкта 11575255.

Згідно відомостей будинкової книги для прописки громадян, що проживають у будинку АДРЕСА_1 , іншим співвласником вказаного житлового будинку є ОСОБА_4 , сестра позивача, якій належить 49/100 частки житлового будинку.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

На момент розгляду цивільної справи реальний поділ житлового будинку АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не проведений.

Інший співвласник житлового будинку, ОСОБА_4 , сестра позивача, участі у справі ні як позивач, ні як третя особа, не брала.

Як вбачається з акту обстеження житлового будинку в АДРЕСА_1 від 20.09.2021 року, складеного комісією у складі депутатів Сокільницької сільської ради, в присутності голови домогосподарства ОСОБА_1 та сусідів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , внаслідок обстеження комісією виявлено, що, зі слів сусідів, в АДРЕСА_1 фактично не проживає з 2000 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та не бере участі у витратах на утримання та обслуговування будинку. Інший співвласник житлового будинку ОСОБА_4 до акту обстеження від 20.09.2021 року включена не була.

З врахуванням викладеного, на частці кого із співвласників житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_2 , суду встановити не вдалося.

Наявний в матеріалах цивільної справи акт обстеження житлового будинку в АДРЕСА_1 від 20.09.2021 року, складений комісією у складі депутатів Сокільницької сільської ради, не дає суду можливості достовірно встановити, що відповідач ОСОБА_2 тривалий час без поважних причин не проживає у спірному житловому приміщенні, не вчиняє жодних дій щодо збереження житла, не користується ним більше 6 місяців, не утримує житло та, у зв`язку з цим, відповідно до статей 71 та 72 Житлового кодексу України він може бути визнаний в судовому порядку таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.

В позовній заяві позивач стверджує, що відповідач ОСОБА_2 проживає за іншою адресою, а саме, АДРЕСА_2 , куди вибув на постійне місце проживання, за якою займається особистим побутом та має окреме приміщення - кімнату, забезпечений усіма житловим умовами, а відтак, відповідно до ст. 107 ЖК України втратив право користування жилим приміщенням, з якого вибув. Проте, жодних доказів на підтвердження таких обставин, а саме, будь-яких фактичних даних, які свідчать про обрання стороною відповідача іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт), позивач суду не представив.

Окрім цього, скеровані судом на адресу відповідача АДРЕСА_2 рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК України, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин, чого позивач не довів.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог поданий лише акт обстеження від 20.09.2021 року та копія будинкової книги, які не є належними, допустимими та достатніми доказами відсутності проживання відповідача ОСОБА_2 за місцем його реєстрації у спірному житловому будинку по АДРЕСА_1 протягом шести місяців до дня звернення до суду, а саме 07.10.2021 року, чи вибуття його на постійне місце проживання в інше жиле приміщення.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що оскільки позивачем не доведено, що відповідач був відсутній у спірному житловому будинку понад визначений законом шестимісячний строк без поважних причин, у задоволенні позову слід відмовити, а саме, у зв`язку з його недоведеністю та необґрунтованістю, оскільки жодного належного, допустимого та достатнього доказу на підтвердження заявлених позивачем вимог матеріали справи не містять.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 13, 76-82, 141, 259, 263-265, 268, 274-279, 352, 354 ЦПК України, ст. ст. 71, 72, 107 ЖК України, суд, -

ухвалив:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду або через Пустомитівський районний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , проживає АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складений 13.06.2022 року.

СуддяД. А. Кукса