Справа № 595/1760/21
Провадження № 2/595/51/2022
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2022

Бучацький районний суд Тернопільської області

одноособово суддею Содоморою Р.О.,

при секретарі Ковалівському Б.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в м.Бучач справу за позовом ОСОБА_1 до Бариської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та допущення до роботи, зобов`язання виплатити заробітну плату за час відсторонення від роботи,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Бариської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, мотивуючи свої вимоги тим, що вона працює вчителем початкових класів у Барській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів. 08 листопада 2021 року їй було вручено наказ про відсторонення її від роботи з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Позивачка вважає, що даним наказом її відсторонено від виконання посадових обов`язків незаконно та необґрунтовано. Зазначає, що ані трудовим контрактом, ані посадовою інструкцією, ані іншими документами, що були підписані сторонами, обов`язку робити таке щеплення не передбачено. Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не встановлено обов`язковість щеплення від COVID-19. Так само, на даний час законом не встановлено порядку відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності зазначеного щеплення. Статтею 43 КЗпП України не передбачено можливості відсторонення працівника з підстав відсутності щеплення від COVID-19. Позивач звертає увагу на те, що таке щеплення є добровільним. Наказом від 08 листопада 2021 року № 86-од порушуються права позивачки на працю, на належні умови праці, позбавлено можливості належним чином виконувати свої посадові обов`язки. Враховуючи вищевикладене, позивачка просить суд визнати незаконним та скасувати наказ про відсторонення її від роботи та поновити її на роботі, зобов`язати відповідача виплатити позивачу невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи.

Ухвалою суду від 19 листопада 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Бариської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення на роботі залишено без руху та надано позивачу строк десять днів з дня вручення копії такої для усунення недоліків, а саме: надати суду уточнену позовну заяву, яка буде містити точний зміст позовних вимог, документи, що підтверджують сплату судового збору або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати такого.

01 грудня 2021 року на виконання вищенаведеної ухвали, позивачка направила на адресу суду заяву, згідно якої просила долучити до матеріалів позовної заяви квитанцію про сплату судового збору в сумі 908 грн. та уточнену позовну заяву за змістом якої просить визнати протиправним та скасувати наказ директора Бариської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів про відсторонення її від роботи і допустити її до роботи; зобов`язати відповідача виплатити їй, ОСОБА_1 , невиплачену заробітну плату за час протиправного відсторонення її від роботи; покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 06 грудня 2021 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

22 грудня 2021 року представником відповідача директором Бариської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Люховським М.М. подано відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що пред`явлений позов є таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. ОСОБА_1 відсторонена від роботи наказом директора Бариської ЗОШ І-ІІІ ст. 08.11.2021 за №86-од на підставі статті 46 КЗпП України та керуючись наказом МОЗ від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який вступив у законну силу 08.11.2021. Наказом МОЗ від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», яким на разі встановлено, що на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їхніх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно- технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 № 2070). Вказує на те, що ОСОБА_1 жодних медичних висновків про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19 не надала до сьогодні, хоча була повідомлена про можливе відсторонення ще 05.11.2021. Отже, працівники закладів загальної середньої освіти, які немають абсолютних протипоказань щодо щеплення (підтверджених належним чином та документом лікаря) і не вакцинувалися, відсторонюється від роботи і саме керівники закладів змушені застосувати цей захід, оскільки він прямо передбачений на рівні законодавства. Також зауважує, що тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків, саме тому відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення не передбачене трудовим договором та правилами трудового розпорядку. За таких обставин просить відмовити у задоволенні позову повністю.

28 грудня 2021 року позивачем ОСОБА_1 подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якому вона зазначає, що в посиланні на відсторонення її від роботи відповідач вказує ст.46 КЗпП, однак ні цією статтею, ні іншими Законами України не передбачено правової можливості відсторонення працівника від роботи з підстав відсутності в нього щеплення від COVID-19. Щодо Наказу МОЗ від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» вказує, що його появі передувала доповідь міністра охорони здоров`я В.Ляшка на засіданні КМУ 29.09.2021, в якій він зазначав, що в Україні планують впровадити обов`язкове щеплення від коронавірусу для працівників закладу освіти, працівників міністерств, органів влади та місцевих державних адміністрацій. Вказував також, що це дозволяє практика ЄСПЛ та посилався на рішення ЄСПЛ у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки». Проте, позивач вважає, таке посилання не може бути коректним і професійним тому, що у даному рішенні йшлося про вакцинацію дітей від дев`яти хвороб, включаючи дифтерію, коклюш, правець, поліомієліт, гепатит В, кір і краснуху. На думку ЄСПЛ, як необхідну у демократичному суспільстві можна вважати вакцинацію дітей від хвороб, які добре відомі медичній науці. При цьому міністр підкреслив, що визначення переліку працівників, які мають пройти обов`язкову вакцинацію належить до повноважень МОЗ. За наявною інформацією МОЗ, рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями головним державним санітарним лікарем України, головними державними санітарними лікарями регіонів не приймалося. ЄСПЛ підкреслив, що обов`язкова вакцинація може застосовуватись лише проти тих хвороб, проти яких вона визнана науковою спільнотою ефективною та безпечною і безпека використовуваних вакцин залишається під постійним контролем компетентних органів. При цьому обов`язкова вакцинація не є абсолютною.

Таким чином, застосування міністром рішення ЄСПЛ для того, щоб змусити людей робити щеплення лікарськими засобами, які зараз перебувають у стадії клінічних досліджень, є порушенням прав людини. Також відзначає, що згідно резолюції ПАРЄ від 27.01.2021 №2361 (2021) «Вакцини проти COVID-19: етичні, правові та практичні міркування», Асамблея закликала держави-члени забезпечити, щоб ніхто не піддавався дискримінації за те, що не пройшов вакцинацію. Більше того, цей документ зобов`язує інформувати громадян про те, що вакцинація не є обов`язковою та ніхто не може зазнавати політичного, соціального чи іншого тиску для проходження вакцинації. Тож, звертає увагу суду на те, що вакцини проти COVID-19, що наразі застосовуються в Україні, ще не пройшли в повній мірі клінічні випробування. І результати, які містяться в сукупності науково обґрунтовані докази, в тому числі дані адекватних та добре контрольованих досліджень, які дають змогу вважати, що вакцинація або інші медичні імунобіологічні препарати можуть бути ефективними для профілактики коронавірусної хвороби COVID-19, досі не отримані. Такою є позиція самого МОЗ. Окрім того, фактично населення України зараз знаходиться на певному етапі медико-біологічних експериментів, які можуть проводитися виключно на підставі добровільної згоди піддослідних. Це узаконює ст.28 Конституції України. Отже, примусове проведення вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, суперечить чинному законодавству України, тому вказує, що ставити її перед вибором: обов`язкова вакцинація або довідка про абсолютні протипоказання в ситуації незакінчених клінічних досліджень і через це позбавляти її права на працю і права на своєчасне одержання винагороди за працю, що захищається Законом і ст.43 Конституції України, є злочинним. До того ж, вимога подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз (а протипоказання-це і є діагноз) та методи лікування (одним з яких і є профілактичне щеплення) забороняється статтею 286 ЦК України та ст.391 ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я». Виходячи з вищенаведеного, просить задовольнити позов.

Клопотань до початку судового розгляду позивачка не заявила.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що 3 листопада 2021 року на педраді був зачитаний наказ про обов`язковість профілактичного щеплення проти COVID-19. 8 листопада 2021 року вона отримала наказ про відсторонення її від роботи у зв`язку з її відмовою від щеплення. Даний наказ вона не підписала, оскільки не згодна з ним,так як він не відповідає Закону. Вона не повинна робити щеплення від ковід, оскільки в неї хороший імунітет, вона рідко хворіє, а дане щеплення є медичним випробуванням препаратів на людях. Зазначила, що наявність чи відсутність щеплення є медичною таємницею. Посить позов задоволити.

У судовому засіданні представник відповідача, директор Бариської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, просив в позові відмовити з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Крім того, зазначив, що всі, в тому числі і позивач, були ознайомлені з необхідністю до 8 листопада 2021 року надати сертифікат про вакцинацію або довідку про протипоказання. Позивачка не надала документів про щеплення у встановлені строки, а тому була відсторонена від роботи. Просить в позові відмовити.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що наказом від 01.09.1982 року № 316, позивачка ОСОБА_1 призначена на посаду вчителя початкових класів Барської середньої школи Бучацького району, що встановлено з копії трудової книжки НОМЕР_1 , та продовжує працювати на посаді вчителя початкових класів.

Відповідно до Наказу директора Бариської загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. Люховського М.М. №86-од від 08 листопада 2021 року, відповідно до ст.10 ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я», ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», на підставі наказу МОЗ України «Про затвердження Переліку професій, виробництва та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 №2153 та п.41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020, наказу Бариської ЗОШ І-ІІІ ст. «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» від 03.11.2021 №85-од, ОСОБА_1 вчителя початкових класів, відсторонено від роботи 08 листопада 2021 року у зв`язку з відмовою від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 до усунення причин, що зумовили таке відсторонення і отримання допуску до роботи за результатами контролю, без збереження

заробітної плати.

Позивач ОСОБА_1 із наказом ознайомилась 08.11.2021, про свідчить її підпис, та зазначила: «Не погоджуюсь, оскільки зміст повідомлення суперечить Конституції України та чинному законодавству».

За даними акту №01 від 08.11.2021 Про відмову від підпису Наказу по Бариській ЗОШ І-ІІІ ст. від 08.11.2021 р. №87-од «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 , заступником директора з виховної роботи ОСОБА_3 , вчителем ОСОБА_4 та секретарем-друкаркою ОСОБА_5 складено цей акт про наступне: 08.11.2021 о 11.30 год. директор ОСОБА_2 ознайомив ОСОБА_1 вчителя початкових класів, з наказом про відсторонення від роботи з 08.11.2021 року. Остання не погодилась із відстороненням та відмовилась відписувати цей наказ.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 2 та 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Звертаючись з даним позовом, ОСОБА_1 не погоджується із вищевказаним наказом відповідача про відсторонення її від роботи з 08.11.2021 без збереження заробітної плати та просить визнати незаконним та скасувати цей наказ з підстав його незаконності та необґрунтованості.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою ОСОБА_6 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019).

Статтею 2-1 КЗпП України проголошено рівність трудових прав громадян України та заборону будь-якої дискримінації у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників.

Статтею 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності й галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Так, статтею 46 КЗпП України встановлений вичерпний перелік випадків відсторонення працівника від роботи, відповідно до якої відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством.

За змістом вищеназваної статті допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18)).

Щодо розуміння терміну «законодавство», який вживається в КЗпП, зокрема в ст. 46 цього Кодексу, суд притримується такої позиції.

Конституційним Судом України (див. Рішення Конституційного Суду України [2] у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення ч. 3 ст. 21 КЗпП України від 9 липня 1998 р. № 12-рп/98) було дано офіційне тлумачення терміну «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство» потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Тобто Конституційний Суд України фактично став на позицію тлумачення поняття «законодавство» у широкому значенні.

Правовий висновок про те, що статтею 46 КЗпП України встановлений вичерпний перелік випадків відсторонення працівника від роботи висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18).

Згідно ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року N 1645-III, як обов`язкові і такі, що включені до календаря щеплень, визначені профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу. Але, працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до: зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У пункті 416 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року N 1236 (в редакції, визначеній постановою від 29 листопада 2021 року № 1237, яка діяла на час виниклих правовідносин) «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено забезпечення: 1) контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких

передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

За Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Міністерство охорони здоров`я України мало всі підстави запровадити обов`язкову вакцинацію проти нових інфекційних хвороб.

Положеннями статей 3, 27, 49 Конституції України регламентовано, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посяган.

Згідно ч. 2 ст. 54 Закону україни "Про освіту" встановлено, що педагогічні працівники зобов`язані поважати гідність, права, свободи і законні інтереси всіх учасників освітнього процесу.

Як вбачається з матеріалів справи та змісту оскаржуваного наказу, передумовою для його винесення стали вимоги ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункту 416 постанови Кабінету міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» зі змінами, наказу міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04 жовтня 2021 року «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням".

Таким чином, суд вважає, що рішення відповідача про відсторонення позивача від роботи є обґрунтованим, містить належні посилання на норми чинного законодавства, що дають підстави для відсторонення позивача від роботи,

Європейський суд дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві.

У рішенні від 28 квітня 2021 року ( CASE OF VAVШIИKA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC) Європейський суд з прав людини підкреслив, що, на загальну думку, вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних з точки зору витрат заходів у сфері охорони здоров`я і що кожна держава має намагатися досягати максимально можливого рівня вакцинації серед свого населення. Конвенція та інші міжнародні документи покладають позитивне зобов`язання на Договірні Держави зі вжиття належних заходів із захисту життя і здоров`я осіб, які перебувають під їхньою юрисдикцією. У світлі цих аргументів ЄСПЛ дійшов висновку, що обов`язок проходження вакцинації в Чехії є відповіддю національних органів влади на нагальну

соціальну потребу в захисті здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від відповідних хвороб та недопущенні будь-якої тенденції зменшення рівня вакцинації дітей. Суд дійшов висновку, що оскаржувані заходи можуть вважатись такими, що були «необхідними у демократичному суспільстві», а тому не вбачав порушення статті 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини дійшов висновків, що вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних заходів у сфері охорони здоров`я, мета якої є захист здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від інфекційного захворювання. Обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ України від 19.07.95 № 133 належить до переліку особливо небезпечних інфекційних хвороб) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції.

Також суд не вбачає втручанням в приватне життя позивача вимогу роботодавця про надання сертифікату про профілактичне щеплення проти COVID-19 або медичного висновку про абсолютне протипоказання до такої вакцинації, оскільки така вимога не суперечить Конвенціі про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенціі «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини.

Право на медичну таємницю закріплене в Основах законодавства України про охорону здоров`я.

Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. Право на таємницю про стан здоров`я, закріплене у статті 286 ЦК України.

Разом з тим, інформації про COVID-сертифікат та щеплення в переліку документів, що підпадають під медичну таємницю, в українському законодавстві немає. Відтак, COVID-сертифікат не є медичною таємницею.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. При цьому, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У постанові від 10.03.2021 року у справі №331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що згідно

зі статтею 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю в Україні. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян.

ЄСПЛ в рішенні від 15.03.2012 року у справі «Соломахін проти України» (заява №24429/03) сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

Судом встановлено, що відсторонення від роботи у випадку не проходження повного або часткового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 прямо передбачено діючим законодавством. Доказів наявності зазначеного щеплення або наявності абсолютних протипоказань до проведення такого щеплення позивачем ані закладу освіти ані суду надано не було. Позивача заздалегідь було попереджено роботодавцем про обов`язковість щеплення працівників школи проти COVID-19. Таке попереждення було оформлене у вигляді наказу від 03 листопада 2021 року та доведено до позивача. Відсторонення позивача від роботи відбулось шляхом видання наказу про таке відсторонення із зазначенням строку відсторонення - до усунення причин, що його зумовили. Позивача було ознайомлено із наказом під підпис.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець діяв на підставі, у межах повноважень та на підставі положень, визначених законом та підзаконними нормативними актами. Відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати до усунення причин, що зумовили таке відсторонення, є законним і правомірним. Будь-яких порушень вимог законодавства або порушення процедури відсторонення від роботи позивача судом не встановлено. Тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у частині скасування оскаржуваного наказу.

На підставі викладеного, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення її від виконання посадових обов`язків.

Суд, також не знаходить підстав для задоволення похідної вимоги про виплату невиплаченої заробітної плати за час відсторонення позивача від роботи.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст.ст.21,3,46 КЗпП, Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст.ст. 12-13, 76,81,263-265, 268,279 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Бариської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та допущення до роботи, зобов`язання виплатити заробітну плату за час відсторонення від роботи відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику)

учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено 10.02.2022 року.

Суддя: Р. О. Содомора