Дата документу 08.06.2022 Справа № 334/8596/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/8596/19 Головуючий у 1-й інстанції: Ісаков Д.О.
Провадження №22-ц/807/552/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката, Коломоєць Ірини Василівни на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який у лютому 2021 року уточнив, до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.

В обґрунтування позову з урахуванням уточненої позовної заяви ОСОБА_1 зазначив, що він та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 06 серпня 2011 року, який рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 19 вересня 2019 року у справі № 334/3038/19 було розірвано. 28 вересня 2013 року ОСОБА_1 за договором позики (розпискою) отримав у борг кошти в сумі 120000,00 гривень від ОСОБА_4 , на придбання квартири для проживання сім`єю, який і досі не повернутий. В судовому порядку стягнуто борг в розмірі 120000,00 гривень та інфляційні збитки у розмірі 9924,00 гривень, разом 129924,00 гривень. Здійснюючи позику для придбання житла, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були інтернами. Існували за рахунок стипендії та мізерної зарплатні інтернів, кошти на придбання житла також не було, мали дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому вкрай потребували власного житла для покращення житлових умов сім`ї. Так, відповідно до довідки Міської лікарні № 9 від 04 лютого 2021 року № 39/04-13, оклад позивача становив в 2012 році - 1679,00 гривень, в 2013 році - 1783,65 гривень, в 2014 році - 1905,96 гривень. ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народилася друга дитина донька - ОСОБА_6 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 син ОСОБА_7 , тому коштів на погашення боргу не вистачало. У відповідачки також не було коштів на придбання житла та погашення боргу, тому борг так і залишився непогашеним.

11 жовтня 2013 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 купив двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 140000,00 гривень, для проживання сім`єю, тобто в інтересах сім`ї. За кошти від продажу даної квартири, яка в свою чергу була придбана за запозичені кошти, у зв`язку з появою третьої дитини, подружжя ОСОБА_8 придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , із оформленням її на ОСОБА_3 , за договором купівлі-продажу від 28 лютого 2018 року. Вартість квартири становить 369900,00 гривень, що підтверджується договором, оригінал якого знаходиться у відповідачки. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. За час шлюбу, за договором від 07 березня 2018 року, позивачем була проведена заміна вікон в спірній квартирі, вартістю 20000,00 гривень. Таким чином, право на спільну сумісну власність, кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми в розмірі 120000,00 гривень, що позичалася на придбання квартири. Отже, до спільного майна подружжя належить квартира АДРЕСА_2 (вартість 369900,00 гривень) та борг в розмірі 129924,00 гривень, який також підлягає поділу. Загальна вартість - 499824,00 гривень.

Для уникнення стягнення грошової компенсації з відповідачки, в порядку поділу боргу в розмірі 129924,00 гривень, позивач вважає за доцільне змінити частку майна у права власності на 2/3 частки, з розрахунку: Ѕ частина квартири вартістю 369900,00 гривень, становить 184950,00 гривень; Ѕ частина боргу в розмірі 129924,00 гривень, становить 64962,00 гривень. 184950,00 гривень + 64962,00 гривень = 249912,00 гривень, що становить 2/3 частини вартості квартири. Отже за позивачем слід визнати право власності на 2/3 (67%) частини спірної квартири, за відповідачем 1/3 (33%) частину спірної квартири (184950,00 - 64962,00 = 119988,00 гривень).

На підстав вищевикладеного, позивач просив суд визнати за ним право спільної часткової власності на 2/3 частин квартири АДРЕСА_2 , за ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 1/3 частини. судові витрати покласти на відповідача.

14 вересня 2020 року ОСОБА_3 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та про визнання за нею права власності на 2/3 частки у спільному майні подружжя, в якому зазначила, що з ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з 06 серпня 2011 року. 18 вересня 2019 року рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя шлюб розірвано. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . У період перебування у шлюбі придбано майно: за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_3 , автомобіль ЗАЗ-Daewoo Sens, 2005 року випуску.

Після фактичного припинення шлюбних відносин ОСОБА_1 здійснив відчуження автомобілю ЗАЗ-Daewoo Sens, 2005 року випуску, який було придбано під час перебування у шлюбі. Відчуження центром МВС в Запорізькій області від 20 березня 2020 року за № 31/8-1112. Тобто відповідач за зустрічним позовом приховав спільне майно, здійснив його відчуження без згоди позивача.

Просила визнати за нею право спільної часткової власності на 2/3 частин квартири АДРЕСА_2 , за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/3 частини.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 , та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково.

Визнано за ОСОБА_1 , право власності на 19/50 частини квартири АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_3 , право власності на 31/50 частини квартири АДРЕСА_2 .

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2021 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 11690,61 грн.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 11500 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2021 року, ОСОБА_1 , представник, адвокат, Коломоєць Ірина Василівна подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю, визнати за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_3 . Визнати за ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 . Судові витрати покласти на відповідача.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував боргових зобов`язань позивача, які є солідарними, а також помилкове віднесення автомобіля до спірного майна подружжя, призвели до невірного вирішення справи. Суд прийшов до помилкового висновку, що матеріали справи не містять належних та беззаперечних доказів, що запозичені кошти в розмірі 120000 грн та 70000 грн були витрачені інтересах сім`ї. Натомість, позивач брав їх у борг та купував квартири в яких проживав з відповідачкою та дітьми - сім`єю. Відповідвчкою не оспорювались обставини, щодо придбання двокімнатної квартири за запозичені 120000 грн, започизечення 70000 грн, прийняття позивачем в дар автомобіля, купівлі трикімнатної квартири за кошти від продажу двокімнатної та запозичені 70000 грн, повернення боргу 70000 грн до припинення шлюбних відносин. Визнавши за позивачем 19/50 та за відповідачем 31/50 частини квартири, в сумі дорівнює 50/50, а не одиницю, невірно визначив частки, тобто судом присуджено частки не від цілої квартири, а від половини. Вважає, що суд на припущеннях дійшов висновку, що придбаний у 2017 році автомобіль ЗАЗ DAEWOO SENS є спільним майном подружя, доказів його купівлі матеріали справи не містять. Даний автомобіль було подаровано позивачу у 2017 році. Вказану обставину відповідачка також не спростовувала та не оспорювала.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи частково первісний і зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що до спільного майна подружжя належить квартира АДРЕСА_2 , вартістю 268915,00 грн, яка була оформлена на ОСОБА_3 та автомобіль ЗАЗ-Daewoo Sens, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , який був оформлений на ОСОБА_1 .. Оскільки позивачем ОСОБА_1 не було надано належних доказів, які б свідчили про те, що договори позики були укладені в інтересах сім`ї та запозичені ним грошові кошти були витрачені також в інтересах сім`ї, у зв`язку з чим відсутні підстави враховувати боргові зобов`язання останнього при поділі майні подружжя, тому відповідно до положень частини першої статті 70 СК України, суд прийшов до висновку, що частки майна дружини та чоловіка є рівними. Проте, враховуючи, що ОСОБА_1 відчужив автомобіль ЗАЗ-Daewoo Sens, 2005 року випуску після фактичого припинення шлюбних відносин з ОСОБА_3 без її згоди, вартість якого складає 64597, 32 грн, тому для уникнення стягнення грошової компенсації з ОСОБА_1 вартості Ѕ частки автомобіля суд змінив частку майна у права власності сторін з розрахунку: Ѕ частина квартири вартістю 268915,00 гривень, становить 134457,50 гривень; Ѕ частина автомобілю вартістю 64507,32 гривень, становить 32253,66 гривень. 134457,50 гривень + 32253,60 гривень = 166711,16 гривень, що становить 31/50 частини квартири. Отже за ОСОБА_1 визнав право власності на 19/50 (38%) частини спірної квартири (134457,50 - 32253,66 = 102203,84 гривень), за ОСОБА_3 визнав право власності на 31/50 (62%) частини спірної квартири.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитись, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Судом встановлено, що 06 серпня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, який зареєстрований Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 579, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (т.1 а.с.6).

Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя у справі № 334/3038/19 від 18 вересня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірваний. Відповідно до рішення суду встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені з вересня 2019 року, разом вони не мешкають, спільне господарство не ведуть та спільного бюджет не мають (т.1 а.с.7).

28 вересня 2013 року між ОСОБА_1 за договором позики (розпискою) отримав у борг від ОСОБА_4 кошти в сумі 120000,00 гривень, що еквівалентно 15000 доларів США строком на п`ять років від ОСОБА_4 , на придбання квартири для проживання сім`єю (т.1 а.с.161).

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя № 334/2026/20 від 05 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення боргу, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошові кошти за договором позики в розмірі 120000,00 гривень, інфляційні витрати в сумі 9924,00 гривень, а всього 129924,00 гривень, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1299,24 гривень (т.1 а.с.189-190).

Під час шлюбу, 11 жовтня 2013 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 придбав двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 140000,00 гривень. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Банковською Ю.В. 11 жовтня 2013 року за реєстровим № 1240. Право власності на квартиру було зареєстроване 11 жовтня 2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 10733927 від 11 жовтня 2013 року (т.1 а.с.177-178).

Як вбачається із розписки від 25 лютого 2018 року ОСОБА_1 , як позичальник по договору безпроцентної позики від 25 лютого 2018 року, отримав від ОСОБА_10 кошти в розмірі 70000 гривень, що еквівалентно 2500 доларів США на придбання квартири, яку зобов`язується повернути протягом року, тобто до 28 лютого 2019 року (т.1 а.с.10).

28 лютого 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І., зареєстровано в реєстрі за № 1373, на підставі якого ОСОБА_1 було продано квартиру за адресою: АДРЕСА_4 (т.1 а.с.31-32).

Відповідно до п.3 вказаного договору, продаж зазначеної квартири було здійснено за 324000,00 гривень.

19 лютого 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_12 було укладено угоду про наміри на придбання квартири АДРЕСА_2 . Відповідно до п. 2 угоди, вартість нерухомого майна визначена у розмірі 369900,00 гривень (т.1 а.с.13-14).

28 лютого 2018 року на підставі договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_13 квартиру АДРЕСА_2 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І. за реєстровим № 1382 (т.1 а.с.208-209).

Відповідно до п.3 продаж зазначеної квартири здійснено за 268915,00 гривень.

У пункті 5 договору, вказано, що відповідно до відомостей, викладених у Звіті про оцінку майна, виданому ФОП ОСОБА_14 21 січня 2018 року, ринкова вартість об`єкта оцінки складає, без ПДВ: 268915,00 гривень.

Заявою від 28 лютого 2018 року ОСОБА_1 надав згоду своїй дружині ОСОБА_3 на купівлю за спільні кошти у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_2 за ціну та на умовах за її розсудом (т.1 а.с.226).

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухом майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованого 13 грудня 2019 року, власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 лютого 2018 року (т.1 а.с.8-9).

Отже, до спільного майна подружжя належить квартира АДРЕСА_2 , вартістю 268915,00 грн.

Різниця від продажу двохкімнатної квартири та купівлею трьохкімнатної квартири становить - 55085,00 гривень (324000,00 - 268915,00 = 55085,00 гривень).

Також в перпіод шлюбу подружжям придбаний автомобіль ЗАЗ-Daewoo Sens, 2005 року випуску, НОМЕР_1 , який був оформлений на ОСОБА_1 .

Як вбачається з Витягу з Єдиного державного реєстру транспортних засобів стосовно зареєстрованих транспортних засобів, належних користувачів станом на 03 вересня 2019 року, 03 лютого 2017 року відбулася державна реєстрація транспортного засобу ЗАЗ-Daewoo Sens, 2005 року випуску, об`єм двигуна 1289, який був оформлений за ОСОБА_1 (т.1 а.с.48).

Після фактичного припинення шлюбних відносин ОСОБА_1 здійснив відчуження автомобілю ЗАЗ-Daewoo Sens, 2005 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 на підставі договору купівлі-продажу 2341/2019/1669589 транспортного засобу від 14 вересня 2019 року (т.1 а.с.78).

Відповідно до п.3.1 договору за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 64507,32 гривень.

14 вересня 2019 року вказаний автомобіль був перереєстрований на нового власника відповідно до договору укладеному в ТСЦ МВС 2341 РСЦ МВС в Запорізькій області, що підтверджується відповідною довідкою Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області МВС України від 20 березня 2020 року за вих. № 31/8-1112 (т.1 а.с.76-77).

Відповідно до довідки Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня № 9» Запорізької міської ради за вих. № 29/04-13 від 04 лютого 2021 року, ОСОБА_1 працював на даному підприємстві на посаді лікаря-інтерна зі спеціальностями «Анестезіологія» з 01 серпня 2012 року по 31 липня 2014 року і його посадовий оклад: 2012 року - 1679 грн, 2013 року - 1783,65 грн, 2014 року - 1905,96 (т.1 а.с.162).

За правилом статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 07вересня2016 року у справі N 6-801цс16 та від 05 квітня 2017 року у справі N 6-399цс17.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі 6-843цс17.

Така правова позиція у судовій практиці є незмінною і, зокрема, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Вирішуючи спори між подружжям щодо поділу майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Отже, аналіз наведених правових норм свідчить про те, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 65 СК України регламентує право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень першої, другої зазначеної статті дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що уккладений другим із із подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до частини третьої цієї статті для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Якщо один з подружжя отримує у власність грошові кошти внаслідок укладення договору позики, у другого з подружжя за певних умов може виникати зобов`язання щодо повернення таких грошових коштів разом із чоловіком/дружиною, який (яка) уклали вказані договори (солідарний боржник), окрім цього, наявність боргових зобов`язань подружжя враховується під час поділу майна в судовому порядку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23, 24 своєї постанови від 21 грудня 2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Тобто критеріями, які дають змогу надати майну статус спільної сумісної власності є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, уможливлює надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Отже, ключовим моментом для визначення того, чи буде майно (грошові кошти), одержане за договором, укладеним одним із подружжя під час шлюбу, належати до об`єктів спільної сумісної власності подружжя та чи підлягатиме заборгованість за таким договором врахуванню під час поділу майна, є з`ясування: чи укладено договір під час шлюбу; чи укладено договір в інтересах сім`ї а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя; чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї , а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного із подружжя.

Доказуванню в цьому випадку підлягатиме факт витрачання отриманих коштів за позикою саме на придбання нерухомого майна, а не на якість інших потреб.

Згідно статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що для підтвердження наявності боргу позивачем ОСОБА_1 надається копія розписи від 28 вересня 2013 року, зі змісту якої вбачається, що останній взяв в борг у ОСОБА_4 кошти у розмірі 120000 грн, що еквівалентно 15000 доларів США строком на п`ять років на придбання квартири для проживання сім`єюю. Копія розписки від 25 лютого 2018 року ОСОБА_1 , як позичальник по договору безпроцентної позики від 25 лютого 2018 року, з якої вбачається, що він отримав від ОСОБА_10 кошти в розмірі 70000 гривень, що еквівалентно 2500 доларів США на придбання квартири, яку зобов`язується повернути протягом року, тобто до 28 лютого 2019 року

Водночас зазначені розписки не дають підстав для висновку, що ці договори позики укладено в інтересах сім`ї, оскільки доказів про надання дружиною згоди на укладення цих договорів позики, як і доказів про її обізнаність існування таких договорів та про придбання квартири за одержані в борг грошові кошти, позивачем не надано.

Інших належних та беззаперечних доказів щодо укладення договорів позики від 28 вересня 2013 року, від 25 лютого 2018 року в інтересах сім`ї, та витрачення одержаних в борг грошових коштів в інтересах сім`ї , матеріали справи не містять.

Крім того, рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 05 лютого 2021 року у справі № 34/2026/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення боргу, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики в розмірі 120000,00 гривень та інфляційні витрати в сумі 9924,00 гривень, а всього 129924,00 гривень.

Разом з тим, судовим рішенням не встановлено, та не підтверджено відповідними доказами у справі № 34/2026/20, що саме вказані грошові кошти були витрачені на придбання квартири, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, а також не встановлено, що інший з подружжя у письмовій формі надав згоду на укладення договору позики.

З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не надав належних та беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що кошти, які були отриманні позивачем ОСОБА_1 за борговою розпискою від 28 вересня 2013 року, від 25 лютого 2018 року були витрачені на придбання квартири, тобто були використанні в інтересах сім`ї, а тому не можуть враховуватися при поділі майна подружжя.

У відповідності до положень ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ст.71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у справі спільної сумісної власності на майно, можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач за зустрічним позовом просить припинити не право власності відповідача за зустрічним позовом у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач за зустрічним позовом погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18).

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18).

Предметом спору за зустрічною позовною заявою окрім квартири за адресою: АДРЕСА_5 є автомобіль ЗАЗ-Daewoo Sens, 2005 року випуску, який було придбано під час перебування сторін у шлюбі, а саме 03 лютого 2017 року, що підтверджується відповідним Витягом з Єдиного державного реєстру транспортних засобів стосовно зареєстрованих транспортних засобів, належних користувачів (т. 1 а.с. 7, 48).

Відчуження автомобіля підтверджується договором купівлі-продажу 2341/2019/1669589 транспортного засобу від 14 вересня 2019 року (т. а.с.125-126), на підставі якого 14 вересня 2019 року вищезазначений автомобіль був перереєстрований на нового власника, що пдтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ України, наданою Регіональним сервісним центром Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області від 20 березня 2020 року за № 31/8-1112 (т. а.с.123).

Відповідно до п.3.1 договору за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 64507,32 гривень (т. 1 а.с.123).

Сторони погодились із вартісною оцінкою майна, визначеною у договорі купів-продажу автомобіля.

У пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11 роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно продружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При розгляді спорів про поділ цінного спірного майна, визнання недійсними правочинів та витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля вона має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

З такого тлумачення норм матеріального права виходив Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц (провадження № 61-189ск17). Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 22.02.2017 року справа № 6-17цс17; у постанові від 08.05.2018 року справа № 304/1423/15-ц, провадження № 61-5083св18; у постанові від 03.05.2018 року справа № 755/20923/14-ц,провадження № 61-10442св18; у постанові від 05.10.2020 року у справі №537/78/19, провадження №61-17347св19.

Відчуження автомобіля хоча відбулося під час перебування сторін у шлюбі, проте після фактичного припинення шлюбних відносин, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2019 року про розірвання шлюбу у справі № 334/3038/19.

Отже, після фактичного припинення шлюбних відносин ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_3 здійснив відчуження даного автомобіля третім особам, який було придбано під час перебування у шлюбі сторін.

Тобто ОСОБА_1 приховав спільне майно, здійсним його відчуження без згоди ОСОБА_3 .

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на ту обставину, що автомобіль ЗАЗ-Daewoo Sens, 2005 року випуску є його особистою власністю, оскільки він йому був подарований, а кошти від його відчуження у розмірі 64507, 32 грн були спрямовані на погашення боргу в розмірі 70000 грн за борговою розпискою від 25 лютого 2018 року, які були використані для придбаня спірноїї квартири не заслуговують на увагу, оскільки належних доказів, які б свідчили про те, що вищезазначений автомобіль йому був подарований, матеріали справи не містять. Доказів того, що грошові кошти запозичені ним у ОСОБА_10 у розмірі 70000,00 гривень, що еквівалентно 2500,00 доларів США були використані ним в інтересах сім`ї, а саме на придбання спірної квартири, що ОСОБА_3 надавала згоду на укладення цього договору позики, як і доказів, що вона знала про існування такого договору, матеріали справи також не містять.

З огляду на зазначене, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що при вирішенні питання про поділ майна, суд першої інстанції не враховував непогашені боргові зобов`язання подружжя у розмірі 129924,00 грн перед ОСОБА_4 та в розмірі 70000 грн, що еквівалентно 2500 доларів США перед ОСОБА_15 ..

У разі коли неподільні речі не можуть бути ренально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності ( п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року).

Ухвалюючи рішення у справі про часткове задоволення первісного і зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 76-81, 89 ЦПК України, врахувавши можливість застосування обраного сторонами способу захисту цивільного права та поділу майна подружжя шляхом визначення їхніх ідеальних часткок в праві спільної сумісної власності, прийшов до вірного висновку, що об`єктом спільної сумісної власності подружжя є майно, а саме квартира АДРЕСА_2 та автомоділь ЗАЗ-Daewoo Sens, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , яке підлягає поділу з визнанням за ними права власності на Ѕ частку зазначеного майна, оскільки частки майна дружини та чоловіки є рівними відповідно до положень статті 70 СК України. Оскільки вищезазначений автомобіль після фактичного припинення шлюбних відносин ОСОБА_1 було відчужено третім особам, тому ОСОБА_3 має право на грошову компенсацію Ѕ частину його вартості, що становить 32253, 66 грн. При цьому при поділі майна подружжя борги ОСОБА_1 не враховуються, оскільки належних та беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що вони виникли в інтересах сім`ї, позивач за первісним позовом не надав, що є його процесуальним обов`язком відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України.

При цьому, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що для уникнення стягнення грошової компенсації з відповідача за зустрічним позовом вартості Ѕ частки автомобіля ЗАЗ-Daewoo Sens, 2005 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 , який було відчужено за договору купівлі-продажу 2341/2019/1669589 транспортного засобу від 14 вересня 2019 року, вартість якого складає 64507,32 гривень, суд змінив частку майна у права власності сторін з розрахунку: Ѕ частина квартири вартістю 268915,00 гривень, становить 134457,50 гривень; Ѕ частина автомобілю вартістю 64507,32 гривень, становить 32253,66 гривень. 134457,50 гривень + 32253,60 гривень = 166711,16 гривень, що становить 31/50 частини квартири, а також визнання за ОСОБА_1 право власності на 19/50 (38%) частини спірної квартири (134457,50 - 32253,66 = 102203,84 гривень), за ОСОБА_3 визнання права власності на 31/50 (62%) частини спірної квартири.

Згідно із ч. 1-3 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Водночас з цих підстав ОСОБА_3 позов не заявляла, таких істотних обставин матеріали справи не містять.

Крім того, суд бере до уваги, що спірний автомобіль придбаний в період шлюбу, є неподільною річчю, знаходиться у третіх осіб, а тому у відповідності до вимог ч. 2 ст. 71 СК України, таке майно присуджується одному з подружжя зі стягненням вартості його половини на користь іншого з подружжя.

Таким чином, колегія судів приходить до висновку, що в даному випадку у ОСОБА_1 виникло право на відшкодування компенсації вартості Ѕ частки автомобіля ЗАЗ-Daewoo Sens, 2005 року випуску, колір колір сірий, номер кузова НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 у розмірі 32253.66 грн.

Аргументи апеляційної скарги є частково виправданими.

З огляду на зазначене рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обгрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_3 .. В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 . Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 . Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля ЗАЗ-Daewoo Sens, 2005 року випуску, колір колір сірий, номер кузова НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 у розмірі 32253.66 грн. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 відмовити.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, які б були підставою для задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката, Коломоєць Ірини Василівни задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2021 року у цій справі скасувати. Прийняти нове судове рішення наступного змісту.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 .

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля ЗАЗ-Daewoo Sens, 2005 року випуску, колір колір сірий, номер кузова НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 у розмірі 32253.66 грн.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 20 червня 2022 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.СМаловічко С.В.