Справа № 347/984/22
У х в а л а

Іменем України

"22" червня 2022 р. м. Косів

Суддя Косівського районного суду Івано-Франківської області Крилюк М.І. розглянувши заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Тюдівський старостинський округ Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області про встановлення факту, що має юридичне значення,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , заінтересована особа: Тюдівський старостинський округ Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області звернувся в суд із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. В поданій заяві представник заявника ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебувають у родинних відносинах, однак у свідоцтві про народження заявника зазначено його матір ОСОБА_4 . З цих підстав просить встановити факт, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 являється однією і тією ж особою. Тобто, вказана вимога заявника в загальному зводиться до встановлення тотожності особи, яка по-різному записана у документах.

Пред`явлена заява підлягає залишенню без руху, оскільки вона не відповідає вимогам п.4-6 ч. 3 ст. 175, п.п. 1-3 ч. 1 ст. 318 ЦПК України.

Відповідно до п.4-6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

На виконання вищевказаної норми статті заявнику, зокрема необхідно уточнити зміст вимог, оскільки суд не встановлює тотожність особи, як передбачено п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», а відповідно до роз`яснень листа Верховного Суду України від 01.01.2012 року "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо тотожності осіб, а також імені, по батькові та прізвища осіб, по-різному записаних у документах. У цих справах, суд встановлює належність особі правовстановлюючих документів, а не тотожність прізвища, імені, по батькові, неоднаково названих у різних документах, не присвоєння чи залишення одного з них, а також не тотожність осіб, які неоднаково названі у різних документах.

Згідно Узагальнення Верховного Суду України від 01.01.2013 року "Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", передбачено, що при зверненні із заявою про встановлення фактів, необхідно довести, що заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

Тобто, вищезазначене узагальнення, а також п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" № 5 від 31.03.1995 року, передбачають, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти, в тому числі, щодо тотожності осіб, а також імені, по батькові та прізвища осіб, по-різному записаних у документах.

Крім цього, статтею 318 ЦПК України передбачено, що у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт.

Отже, коли установи, які видали правовстановлюючі документи, не можуть виправити допущені в них помилки, особи мають право звернутись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа відповідно положень вищезазначеної норми. При розгляді цих справ суд встановлює саме належність особі документа, а не тотожність осіб, які неоднаково названі у різних документах.

Разом з тим, в порушення норм чинного законодавства, заявником не долучено до матеріалів справи жодних доказів які вказують на ті обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги та які б підтверджували, що він звертався до відповідного органу щодо виправлення допущеної помилки.

Так, за правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по-батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі прізвище, ім`я, по-батькові якої зазначені в документі не збігаються в свідоцтві про народження, паспорті, свідоцтві про смерть, інше.

Відповідно із роз`ясненнями, які містяться в абз. 1 п. 12 вказаної постанови ПВСУ, при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові надати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.

Відповідно листа ВСУ 01.01.2012 року "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим.

Тому, з цих підстав заявнику необхідно виправити вищевказані недоліки та привести заяву у відповідність до вимог цивільно-процесуального законодавства.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" від 28.10.1998 року та "Круз проти Польщі" від 19 червня 2001 року, в яких зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв`язку з наведеним, вказані вимоги суду не є порушенням права на справедливий судовий захист, залишення заяви без руху жодним чином не перешкоджає заявнику у доступі до правосуддя після усунення недоліків заяви.

Зважаючи на вищевикладене, заявнику необхідно усунути недоліки своєї заяви шляхом приведення останньої відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України.

А тому, з наведених обставин, дану заяву слід залишити без руху надавши заявнику строк для усунення недоліків до 29.06.2022р., який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Керуючись ст.185 ЦПК України суд,-

у х в а л и в :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Тюдівський старостинський округ Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без руху та надати заявнику строк для усунення недоліків до 29.06.2022р., який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

У разі не усунення недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважатиметься неподаною і буде повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає, проте заперечення на ухвалу може бути включено до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя: М.І.Крилюк