Справа № 932/2038/21
Провадження № 2/932/558/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

14 червня 2022 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кондрашова І.А.,

за участю секретаря судового засідання Мотуз Я.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради, про примушення укласти договір, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради, про примушення укласти договір, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог послався на те, що він проживає у квартирі АДРЕСА_1 , де є споживачем та отримує комунальні послуги вивезення твердих побутових відходів. Проте така послуга надається всупереч вимогам чинного законодавства, зокрема, між позивачем та КП «Жилсервіс-2» не укладено письмовий договір про надання послуг з поводження з побутовими відходами, який повинен бути підписаний керівником підприємства та завірений печаткою. Позивач неодноразово звертався до відповідача з письмовими вимогами та просив надати йому належним чином підготовлений та правильно складений проект договору з усіма реквізитами, який йому до квартири повинні принести не будь-хто, а саме уповноважена особа КП «Жилсервіс-2», а також надати йому для ознайомлення копії статутних документів цього підприємства, тому що він не знає, хто надає послуги з вивезення відходів, може навіть стороння особа чи бандити. Також вважає, що він як споживач має право вільно обирати виконавця послуг, тому має намір укласти договір з іншою компанією по вивозу сміття. Крім цього, така послуга йому не потрібна, оскільки він проживає на дачі. Однак КП «Жилсервіс-2» не надає йому проект договору, чим порушує його права вільно обирати виконавця послуг, отримувати інформацію як споживач, а також подавати відповідні претензії. Відповідач неправомірно відкрив йому особовий рахунок та продовжує нараховувати вартість послуг у відсутність належним чином укладеного договору. Вважає, що без договору немає будь-яких правових відносин між ним та відповідачем, і КП «Жилсервіс-2» не довело, що взагалі має право надавати такі послуги.

Крім цього, відповідач не відповідає на звернення ОСОБА_1 та досудові претензії, чим порушує чинне законодавство, зокрема, Закон України «Про звернення громадян». У зв`язку із таким поводженням та порушенням його прав, позивачу заподіяна моральна шкода, які оцінює у 3000, 00 грн. та матеріальна шкода, оскільки позивач готувався до справи та робив ксерокопії, у розмірі 120, 00 грн. Посилаючись на викладене, просить суд примусити КП «Жилсервіс-2» укласти договір, шляхом зобов`язання відповідача у десятиденний термін надати позивачу 2 екземпляри проекту договору про надання послуг в паперовій формі для ознайомлення і можливого підписання; визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка виявилася у ненаданні відповіді на звернення позивача від 12.08.2019 року, від 24.09.2019 року та досудове попередження від 29.10.2019 року; стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн. та матеріальну шкоду у розмірі 120, 00 грн.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2021 року позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху та надано позивач строк для усунення її недоліків - протягом 10 днів з дня отримання копії ухвали.

13.07.2021 року недоліки було усунуто позивачем.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та пояснив, що відповідач грубо порушує законодавство та його права у зв`язку із не укладанням договору. Проект договору йому надавала сусідка, однак вважає, що це неналежний спосіб направлення проекту договору, оскільки відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідач зобов`язаний направити належним чином оформлений проект, а позивач вже вирішує чи підписати його чи ні. Просить позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідач у судове засідання не звився, причини неявки не повідомив.

За змістом ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З огляду на те, що відповідач не надав відзиву на позовну заяву, не з`явився в судове засідання без поважних причин (без повідомлення причин неявки), суд дійшов висновку про можливість проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим Законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15 березня 2007 - го року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач є споживачем комунальних послуг та на нього відкритий особовий рахунок.

Спір виник з приводу того, що відповідач відмовляється надати ОСОБА_1 належним чином оформлений проект договору про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів, що порушує права позивача.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

У частині першій статті 19 Закону №1875-ІV передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, разом з тим відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону №1875-ІV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Так, дійсно, суд погоджується з позицією позивача, що відносини у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються на договірних засадах.

Разом із тим, у ч. 1 ст. 627 ЦК України закріплено один із основоположних принципів цивільного права - свобода договору. Цей принцип полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Тобто, за загальним правилом, примушення до укладання договору не допускається, окрім випадків, чітко визначених законодавством, наприклад, договори у сфері державних обов`язкових закупівель, угоди про розподіл продукції, обов`язковий продаж валютної виручки, обов`язкові державні оборонні замовлення, контракти тощо.

Принцип свободи договору розповсюджується в тому числі й на сферу житлово-комунальних послуг, тобто особа має право обирати постачальника послуг, а виконавець - має право обирати контрагента. Однак така свобода діє також з певними обмеженнями, які мають «природнє» походження, оскільки у цій сфері підприємства є переважно монополіями, тобто обрати іншого постачальника, скажімо, теплової енергії чи електропостачання, зазвичай, складно.

За змістом позовних вимог позивач просить примусити відповідача надати йому проект договору про надання послуг з поводження з побутовими відходами, тобто фактично примусити КП «Жилсервіс-2» ініціювати процес укладання договору.

В судовому засіданні позивач повідомив, що такий порядок є правильним і відповідач повинен надати йому проект договору, з усіма реквізитами та статутними документами підприємства, а ОСОБА_1 вже буде вирішувати, чи підписувати його чи ні.

Суд не погоджується з такою позицією позивача, оскільки вона є хибною і ґрунтується лише на власному тлумаченні законодавства, яке не відповідає положенням Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Так, відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої цієї статті) може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.

Зазначена норма практично не змінювалась, тобто станом на 2019 рік, коли виникли спірні відносини, існувала аналогічна її редакція. Тобто, ініціатива про укладення договору може виходити від будь-якої сторони.

Нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачено обов`язку комунального підприємства укладати договори з усіма споживачами, виходити з обов`язковою ініціативою про укладення такого договору чи наполягати на його укладенні, розносити по квартирам проекти договору та контролювати його підписання споживачем, надавати статутні документи тощо. Таких обов`язків чинне законодавство не містить, а позивач не довів іншого в судовому засіданні, посилаючись лише узагальнено на те, що КП «Жилсервіс-2» має діяти саме таким чином.

При цьому позивач не позбавлений можливості самостійно заповнити договір та направити відповідачу, оскільки в матеріалах справи є копія проекту договору з КП «Жилсервіс-2».

Отже, суд вважає, що підстав для покладання на КП «Жилсервіс-2» обов`язку надати позивачу у десятиденний термін 2 екземпляри проекту договору про надання послуг в паперовій формі для ознайомлення і можливого підписання, немає. Тому в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

З приводу не відповіді Комунального підприємства «Жилсервіс-2» на звернення позивача та досудові попередження, суд вказує таке.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про звернення» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

В той же час, згідно вимог ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» у зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Звернення, оформлене без дотримання цих вимог, повертається заявникові з відповідними роз`ясненнями не пізніше 10 днів з дня його надходження.

Судом встановлено, що у зверненні від 12.08.2019 року позивач не дотримався вказаних вимог, зокрема, звернення не підписано позивачем, а відтак КП «Жилсервіс-2» правомірно повернуло його без розгляду.

Усі інші звернення, що направлялись позивачем, мають ознаки претензії, оскільки в них є назви «досудове попередження», «досудова вимога» та «повторне досудове попередження».

Суд вказує, що претензія не є зверненням у загальному розумінні, оскільки Закон України «Про звернення громадян» визначає такі види звернень як: скарга, заява (клопотання), пропозиція (зауваження), електронна петиція.

Претензія має дещо іншу правову природу та є елементом досудового врегулювання спору, і законодавство не встановлює будь-яких особливих вимог до форми та змісту претензії. З часу реформування досудового порядку врегулювання спору, претензія не є обов`язковою умовою для звернення до суду, тобто сторони можуть звернутись безпосередньо до суду, не чекаючи пред`явлення претензії. Також відповідь на претензію не є обов`язковою, оскільки у разі не задоволення претензії або залишення її без відповіді, зацікавлена особа має право звернутись до суду за захистом своїх прав.

Таким чином, суд вважає, що КП «Жилсервіс-2» не порушувало вимоги Законів України «Про інформацію», «Про звернення громадян», оскільки звернення позивача від 12.08.2019 року не відповідало установленим вимогам, а всі інші звернення були лише намаганням позивача врегулювати спір, тобто застосовувався досудовий порядок врегулювання спору, і відповідь на такі претензії не є обов`язковою згідно чинного законодавства України. Тому відсутні підстави для визнання бездіяльності відповідача, а отже в цій частині позовні вимоги також задоволенню не підлягають.

Щодо моральної шкоди, суд звертає увагу на таке.

За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, відповідно до п. 3 Постанови, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При цьому для визначення підстав і розміру відшкодування моральної шкоди суд повинен встановити, якими неправомірними діями відповідача її заподіяно, чи є причинний зв`язок між такими діями та наслідками у вигляді моральної шкоди, а також з яких міркувань виходив позивач, коли визначав саме такий розмір відшкодування.

Але у позовній заяві не вказано, в чому саме полягає моральна шкода та якими незаконними діями відповідача її заподіяно. Судом не встановлено будь-яких порушень з боку відповідача, а отже факт заподіяння моральної шкоди не доведений. Відтак, підстав для відшкодування моральної шкоди немає.

Стосовно матеріальної шкоди, яка полягає в тому, що відповідач витратив грошові кошти на підготовку документів, їх ксерокопіювання, відправлення кореспонденції, на загальну суму 120,00 грн., суд вказує, що такі витрати не підлягають відшкодуванню, оскільки в силу ст. 1166 ЦКУ необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки необхідні для всіх випадків відшкодування шкоди. Однак в ході розгляду справи не встановлено порушень з боку відповідача Закону України «Про житлово-комунальні послуги», тому витрати, які поніс позивач, не можуть бути компенсовані за рахунок Комунального підприємства «Жилсервіс-2». Тому вимога про стягнення матеріальної шкоди не підлягає задоволенню.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, заявлені безпідставно, є надуманими та зводяться до власного суб`єктивного тлумачення законодавства ОСОБА_1 , тому суд не знаходить підстав для задоволення позову, і відмовляє у його задоволенні.

В силу ст. 141 ЦПК України судовий збір не стягується у разі відмови у задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258, 259, 261, 263-265, 268, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП не вказаний) до Комунального підприємства «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, вул. Володимира Мономаха, 10), про примушення укласти договір, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем у загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів із дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів з дня його проголошення, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя Ігор КОНДРАШОВ