Провадження №22-ц/812/275/22
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2022 року м. Миколаїв

Справа № 484/1743/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Коломієць В.В., Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання Калашник А.О.

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про стягнення коштів за договором позики

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Максютенко О.А. 26 листопада 2021 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 2 грудня 2021 року

у с т а н о в и в:

11 травня 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики. В обґрунтування позову зазначала, що 18 березня 2020 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким позивач надала у борг відповідачу 8 600 доларів США зі строком повернення до 18 березня 2021 року. Даний договір було підтверджено письмовою розпискою, яку власноруч підписав відповідач. Позивачка зазначала, що у строк вказаний в договорі, відповідач борг не повернув та ухиляється від виконання свого зобов`язання щодо повернення коштів. 23 березня 2021 року позивач звернулась до відповідача з письмовою вимогою про повернення боргу, яку ОСОБА_2 отримав особисто 25 березня 2021 року. Проте вимога залишилась незадоволеною.

Посилаючись на те, що відповідач вважається таким, що порушив зобов`язання про повернення боргу у встановлений ч.2 п.1 ст.1049 ЦК України строк, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 борг у розмірі 238 512 грн з урахуванням національного курсу гривні до долара США

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 листопада 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 238 512 грн. Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги розписку, яка за своїм змістом не дає можливості ідентифікувати позичальника та встановити характер правовідносин, зазначених в тексті розписки. Крім того, ОСОБА_2 заперечує факт отримання грошових коштів від ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Від представників сторін надійшли клопотання про розгляд апеляційної скарги у їх відсутність.

За такого, апеляційний суд розглядав справу у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ( ч. 2 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів, зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідно також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Судом встановлено, що 18 березня 2020 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 розписку, згідно з якою відповідач отримав від позивача у борг грошові кошти в розмірі 8600 доларів США на строк до 18 березня 2021 року ( а.с.19).

Отже, грошові кошти отримані відповідачем за розпискою від 18 березня 2020 року підлягають поверненню до 18 березня 2021 року, тому є боргом ОСОБА_2 перед позивачем, оскільки встановлено строк повернення позики.

В установлений в договорі строк позичальник борг не повернув.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

У відповідності до частини першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, дата 18 березня 2021 року у розписці є тим строком, зі спливом якого у відповідача виникають обов`язки, а у позивача права, щодо повернення грошових коштів за договором позики.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

При цьому доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа.

Враховуючи зазначенні положення закону та невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу в розмірі у розмірі 238512 грн., що еквівалентно 8600 доларам США.

Доводи відповідача про відсутність боргових зобов`язань перед позивачем, колегія суддів не може прийняти до уваги оскільки зазначені обставини спростовуються розпискою складеною 18 березня 2020 року .

До того ж договір позики відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальником не оспорювався протягом розгляду справи у суді першої інстанції.

Посилання відповідача на те, що зі змісту, наданої позивачкою розписки не можливо встановити характер правовідносин, що виникли між сторонами та ідентифікувати ці сторони, як позивача так і відповідача, спростовується текстом розписки, з якого вбачається, що відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 8600 доларів США на строк до 18 березня 2021 року

(а.с. 19).

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: В.В. Коломієць

І.В.Лівінський

Повний текст постанови складено 16 червня 2022 року.