КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/4985/18ц Головуючий у 1-й інст. - Ул'яновська О.В.
Апеляційне провадження 22-ц/824/2242/2022 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором на загальну суму у розмірі 1 098 813 грн 21 коп., та судовий збір у справі.

Посилався на те, що 24 лютого 2006 року між «Банк «Фінанси та Кредит» ТОВ та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №1670pvi-02-06 на підставі якого відповідачу надано кредит у розмірі 80 000 грн, а в забезпечення виконання зобов`язання між Банком та ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладено іпотечний договір №1358И/0206 від 24 лютого 2006 року згідно умов якого було передано у заставу нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , а також було укладено між банком та ОСОБА_2 договір поруки №1670/1 від 24 лютого 2006 року.

В подальшому 11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та Банком укладено договір відступлення права вимоги №17/4-В на підставі якого було передано всі права вимоги за кредитним договором, іпотечним договором та договором поруки.

Крім того, посилається на те, що на день подачі позову ОСОБА_1 не сплатила суму заборгованості та позивач вважає, що заборгованість, пеня та інфляційні витрати підлягають стягненню в судовому порядку, так як відповідач порушила умови кредитного договору та враховуючи те, що ОСОБА_2 на підставі договору поруки зобов`язався солідарно відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне виконання боржником свого зобов`язання він несе солідарну відповідальність перед позивачем.

08 липня 2019 року представник позивача подав до суду заяву про збільшення позовних вимог у розмірі 1 226 827 грн 35 коп., що складається із: основної суми боргу розмірі 642 649 грн 79 коп.; прострочені відсотки у розмірі 298 403 грн 79 коп., пеня у розмірі 202 000 грн 00 коп. та інфляційні витрати у розмірі 83 773 грн 94 коп.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року позов Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 суму заборгованості у розмірі 1 226 827 грн 35 к.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 18 403 грн 21 к.

Не погоджуючись з рішенням суду, 24 червня 2021 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Посилається на те, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення не перевірив та не встановив чи дійсно позивач набув права вимоги за кредитним договором № 1670 pvi-02-06 від 24 лютого 2006 року до відповідачів на підставі Договору відступлення права вимоги № 17/4-В від 11 лютого 2015 року на час звернення до суду із позовом.

Крім того, не встановив розмір набутих вимог з врахуванням того, що валютою договору є долари США, а позивач набув право вимоги у гривнях, не перевірив обґрунтованість проведення розрахунку заборгованості з врахуванням умов кредитного договору та недійсності пунктів кредитного договору щодо нарахування комісійної винагороди, неправильно взяв до уваги збільшення розміру позовних вимог щодо нарахування відсотків за користування кредитом з тих підстав, що після звернення стягнення заборгованості за кредитом - відсотки за його користування вже не можуть бути нараховані, неправильно визначився із застосуванням до відповідачів штрафних санкцій - пені, яка розрахована поза межами строків позовної давності, проведення нарахування інфляційних витрат, з врахуванням валюти кредитного договору - доларів США.

Посилається на те, що 11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та Банком був укладений договір відступлення права вимоги № 17/4 - В, згідно якого Банк передав позивачу всі права вимоги за кредитним договором, іпотечним договором, договором поруки, проте будь - якого повідомлення від позивача, що він набув права вимоги від Банку за її кредитним договором ОСОБА_1 не отримувала і доказів на спростування цих обставин позивач суду не надав.

Крім того, позивач не надав до суду належних та допустимих доказів, які підтверджують факт та дату набуття ним права вимоги за кредитним договором 17 вересня 2015 року, оскільки не надав суду первинні документи, які підтверджують розмір набутого права вимоги, документ, що засвідчує передачу документів про право вимоги від ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», акт передачі оригіналів договорів був підписаний тільки 06 лютого 2017 року, а остаточний акт звіряння - 18 травня 2020 року, повні обґрунтовані розрахунки сум відступлених вимог з врахуванням сум грошових коштів які вона сплачувала в рахунок погашення боргу.

Судом першої інстанції було залишено поза увагою ті обставини, що ОСОБА_1 додатково сплатила за кредитним договором грошові кошти на підставі пунктів кредитного договору, які є недійсними, про що вона вказувала у відзиві на позовну заяву.

Також, дійсна сума заборгованості за кредитним договором відрізняється від суми заборгованості, яка була визначена банком і право вимоги на яку набув позивач 18 травня 2020 року.

Посилається на те, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про те, що позивач набув права вимоги за кредитним договором станом на 17 вересня 2015 року, неправильно визначив суму основної заборгованості за кредитним договором і відповідно провів розрахунок відсотків за користування кредитом за період з вересня 2015 року по липень 2019 року у сумі 298 403 грн 62к.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог в частині нарахування відсотків за користування кредитом після подання позову до суду, оскільки при зверненні із позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строки дії кредитного договору. Після звернення до суду із позовом, позивач не мав права здійснювати будь - яких нарахувань.

Представником Державної іпотечної установи - Тодосієнко В.М. подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року- залишити без змін.

Посилається на те, що 27 жовтня 2015 року ОСОБА_1 була належним чином повідомлена позивачем про уступку права вимоги і попереджена про утримання від оплати будь - яких коштів в погашення боргу за основним зобов`язанням на рахунки АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Крім того, посилається на те, що заява про збільшення позовних вимог подана до закінчення підготовчого засідання та не суперечить положення ст. 49 ЦПК України.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просили задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні 05 жовтня 2021 року та 16 листопада 2021 року заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні 16 листопада 2021 року ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив задовольнити.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Від представника позивача ОСОБА_5 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, але враховуючи процесуальні строки розгляду справи, недоцільність затягування розгляду справ у воєнний стан, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторони позивача, який надав пояснення в судових засіданнях 05 жовтня 2021 року та 16 листопада 2021 року.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір відступлення права вимоги №17/4-В, який посвідчений ПН КМНО Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі №616, згідно умов якого первісний кредитор відступив, а новий набув всі права вимоги за договором укладеним банком «Фінанси та Кредит» та відповідачами.

Крім того, із додатку №1 вбачається, що до договору відступлення прав вимоги №17/4-В від 11 лютого 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступив право вимоги Державній іпотечній установі щодо кредитного договору №1670pvi-02-06 від 24 лютого 2006 року боржник ОСОБА_1 , іпотечного договору 1358И/0206 від 02 лютого 2006 року та договору поруки №1670/1 від 24 лютого 2006 року.

Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що 24 лютого 2006 року між Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №1670pri-02-06 від 24 лютого 2006 року, згідно умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у тимчасове користування у розмірі 80 000 доларів США 00 центів з оплатою процентної ставки 12,0% річних, вказав кошти отримані за цільовим призначенням для придбання квартири АДРЕСА_1 , а також позичальник зобов`язався щомісячно в термін до 10 числа здійснювати погашення заборгованості (а.с. 11-18, т.1).

Вказані кошти були надані ОСОБА_1 на підставі заяви від 24 лютого 2006 року про надання кредитних коштів у розмірі 80 000 дол. США 00 цен. до 23 лютого 2026 року (а.с. 27, т.1).

Крім цього, 01 березня 2007 року, 05 липня 2007 року, 10 грудня 2007 року, 12 березня 2008 року, 29 липня 2014 року та 19 лютого 2015 року між сторонами були укладені додаткові угоди щодо розміру ануітетного платежу щодо погашення заборгованості, який в кінцевому результаті становив 417 дол. США 00 цен. (а.с. 19-23, т.1).

24 лютого 2006 року між Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір №1358И/0206, який посвідчений ПН КМНО Прокопенком Л.В. та зареєстрований в реєстрі №253 згідно якого відповідач передав у заставу нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 25, 26, т.1).

Також, 24 лютого 2006 року між Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 укладено договір поруки №1670/1 згідно якого поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором (а.с. 28-30, т.1).

Згідно п. 2.1 у випадку не виконання боржником свого зобов`язання за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають солідарно перед кредитором як солідарні боржники, а також згідно п. 2.2. поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, у т.ч. по основному договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частинами першою та другою ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір відступлення права вимоги №17/4-В, який посвідчений ПН КМНО Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі №616, згідно умов якого первісний кредитор відступив, а новий набув всі права вимоги за договором (кредитами, іпотеки, поруки) вказаними у додатках до цього договору (а.с. 31-34, т.1).

Із додатку №1 вбачається, що до договору відступлення прав вимоги №17/4-В від 11 лютого 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступив право вимоги Державній іпотечній установі щодо кредитного договору №1670pvi-02-06 від 24 лютого 2006 року, боржник ОСОБА_1 , іпотечного договору 1358И/0206 від 02 лютого 2006 року та договору поруки №1670/1 від 24 лютого 2006 року (а.с. 35-37, т.1).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що однією з підстав заміни кредитора у зобов`язанні іншою особою є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено Договором або законом.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Ст. 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, зобов`язання не виконані з вини відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню в повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно довідки про стан заборгованості за договором про іпотечний кредит №1670pvi-02-06 від 24 лютого 2006 року заборгованість відповідачів перед позивачем становить на загальну суму 1 226 827 грн 35 к., в тому числі: по сумі основного боргу у розмірі 642 649 грн 79 к.; прострочені відсотки у розмірі 298 403 грн 79 к., пеня у розмірі 202 000 грн та інфляційні витрати у розмірі 83 773 грн 94 к. (а.с. 7-10, т.1).

Також представник позивача надаючи розрахунок пені, зазначила її наступним чином: сума боргу становить 642649 грн 79 коп. х 1% х 360 = 2313539 грн 24 коп., тобто пеня сплачується з розрахунку 1% за кожний день прострочення від простроченої суми.

Враховуючи співвідношення пені у розмірі 202 000 грн 00 коп. до суми боргу суд вважав, що такий розмір пені є достатньою компенсацією розміру збитків, спричинених відповідачем внаслідок неналежного виконання зобов`язань за даним договором, є співмірним та відповідає засадам справедливості, розумності та співмірності.

Суд дійшов висновку, що матеріали справи містять платіжні документи, якими відповідач доводить, що вона сплачувала кредит до листопада 2015 року, далі коштів не сплачувала.

Згідно ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачі вважають, що заборгованість по кредиту відповідача має бути зменшена на суму комісійної винагороди, сплачену відповідачем на підставі пунктів договору, які є нікчемними.

Окремо вказує про незаконне нарахування Державною іпотечною установою відсотків за користування кредитом після пред`явлення позову.

(Постанова ВП ВС від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс18, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ч. 2 ст.1050 ЦК України нарахування процентів за кредитом припиняється).

Нарахування відсотків за користування кредитом у період з червня 2018 року по липень 2019 року є незаконним.

Що стосується нарахування інфляційних витрат. Валюта зобов`язання за кредитним договором відповідача - долари США, яку державна іпотечна установа безпідставно визначила у гривнях України, а отже до правовідносин, які виникають із кредитного договору не можуть бути застосовані норми ст. 625 ЦК України в частині індексації суми боргу.

Валюта зобов`язання з доларів на гривню України відбулося без відома та згоди відповідача.

Тобто, нарахування індексу інфляції є незаконним.

Відповідачем надано два розрахунки її заборгованості по кредиту та відсоткам на день звернення Державною іпотечною установою із позовом до суду, а також розрахунок містить суму, сплачену відповідачем в державну іпотечну установу в період судового розгляду.

По першому розрахунку заборгованість відповідач проводила із врахуванням сплачених нею грошових коштів на підставі «нікчемних» пунктів кредитного договору і за цим розрахунком сума заборгованості по кредиту з відсотками на день уступки права вимоги склала 106 702 грн 32 коп.

За другим розрахунком відповідач відняла загальну суму сплачених нею грошових коштів на підставі на її думку «нікчемних» пунктів кредитного договору із загальної суми заборгованості по кредиту на день уступки права вимоги і за цим розрахунком її заборгованість по кредиту на день уступки права вимоги склала 393 078 грн 56 коп.

Представником відповідача надано розрахунок № 2 заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №1670pvi-02-06 від 24 лютого 2006 року станом на 17 вересня 2015 року з врахуванням загальної суми комісійних винагород, сплачених відповідно до п.4.7 та п.7.7 кредитного договору та розрахунок суми відсотків з 10 листопада 2015 року по 04 травня 2018 року за кредитом ОСОБА_1 , згідно якого залишок заборгованості за кредитом 511 788 грн 29 коп - 28 427 грн (сплачено за кредитом 28 427 грн за період з 08 липня 2020 року по 01 листопада 2021 року) = 483 361 грн 29 коп. (а.с. 57-61, т.3).

Колегія суддів приймає до уваги наданий відповідачем ОСОБА_1 розрахунок заборгованості за кредитом № 2, оскільки він підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Розгорнутий розрахунок заборгованості з відображенням розрахунків по кредиту та відсоткам по кредиту (а.с 59-61, т.3)

За встановлених обставин колегія суддів дійшла висновку про зменшення стягнення розміру заборгованості з відповідачів за кредитним договором №1670pvi-02-06 від 24 лютого 2006 року.

Сума яка підлягає стягненню становить 483 361 грн 29 к.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.

Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню судовий збір на користь позивача у розмірі 9 201 грн к., по 4 600 грн 53 коп. з кожного.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року- змінити в частині розміру стягнення заборгованості.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 суму заборгованості у розмірі 483 361 грн 29 к.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 9 201 грн к., по 4 600 грн 53 коп. з кожного.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 червня 2022 року.

Головуючий

Судді