Справа № 466/1888/20 Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І.
Провадження № 22-ц/811/1620/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2022 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Львівської міської ради, яка підписана представником Балюєвим Святославом Віталійовичем, на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 листопада 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права власності на гараж за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

у березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Львівської міської ради про визнання права власності на гараж за набувальною давністю.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, вказував, що із 2006 року він добросовісно заволодів і з цього часу відкрито, безперервно володіє окремо розташованим гаражем, площею 18 кв.м, який знаходиться недалеко від будинку по АДРЕСА_1 і позначений в технічному паспорті на гараж без номера, виготовленому 18 лютого 2020 року, під літерою «Б». В технічному паспорті міститься схема розташування даного гаража відносно будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 . Згідно з вказаним технічним паспортом, гараж споруджений в 1970 році, фундамент гаража бетонний, стіни металеві, підлога бетонна, площа основи забудови 18, 2 кв. м., об`єм 41 м.куб. Тобто, за своїм технічними характеристиками гараж є капітальною спорудою, самостійним об`єктом нерухомого майна. Право власності на даний гараж ні за ким не зареєстроване та жодних майнових прав на даний гараж в інших осіб немає. Вказаним гаражем, яким ніхто не користувався, він став володіти та користуватися тому, що його дружина ОСОБА_2 з 11 грудня 2009 року до цього часу зареєстрована за місцем проживання в будинку АДРЕСА_1 , який належав її тітці ОСОБА_3 , поряд з яким знаходиться даний гараж. Він з дружиною, як близькі родичі, протягом більше двадцяти років регулярно перебували в даному будинку, обробляли город, допомагали тітці ОСОБА_3 , яка нині покійна. За весь час ніхто і ніколи не висловлював йому жодних претензій з приводу володіння і користування вищевказаним гаражем. Вступаючи у володіння гаражем і користуючись ним, він розумів та усвідомлював, що має право на нього та що будь-які інші особи жодних прав на цей гараж не мають.

З огляду на такі обставини просив ухвалити рішення, яким визнати за ним, ОСОБА_1 , право власності на гараж, площею 18,1 кв.м, який знаходиться недалеко від будинку по АДРЕСА_1 та позначений під літерою «Б» в технічному паспорті на гараж № б/н, виготовленому обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 18 лютого 2020 року (інвентаризаційна справа №748), за набувальною давністю.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 08 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права власності на гараж за набувальною давністю, задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на гараж, площею 18,1 кв.м, який знаходиться недалеко від будинку по АДРЕСА_1 та позначений під літерою «Б» в технічному паспорті на гараж № б/н, виготовленому обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 18 лютого 2020 року (інвентаризаційна справа №748).

Рішення суду оскаржив представник Львівської міської ради Балюєв С.В.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при прийнятті рішення про визнання права власності за набувальною давністю, у суду першої інстанції були відсутні всі правові підстави та усі складові елементи для визнання такого права, які визначенні Цивільним кодексом України. Крім того, позивачем не доведено та не надано належних та допустимих доказів щодо правомірності володіння гаражем, площею 18,1 кв. м., який знаходиться недалеко від будинку по АДРЕСА_1 .

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 листопада 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В липні 2022 року від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Телішевського І.Д. надійшов відзив на апеляційну скаргу, такий мотивовано законністю та обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд покликався на те, що позивач ОСОБА_1 в 2006 році добросовісно заволодів майном - гаражем, і протягом більше десяти років продовжує відкрито і безперервно володіти таким. А відтак, відповідно до приписів статті 344 ЦК України набув право власності на нього за набувальною давністю.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна.

Статтею 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимізація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь - який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Тобто, має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, для таких спорів важливо, щоб позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року по справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у пункті 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

Позивачем, а ні на момент звернення до суду з позовом, а ні під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій не доведено та не надано належних та допустимих доказів про те, що спірний гараж площею 18,1 кв.м., який знаходиться недалеко від будинку по АДРЕСА_1 , який є об`єктом нерухомості, приймався в експлуатацію, а відтак і проправомірність володіння позивач цим гаражем.

Сам по собі факт користування позивачем гаражем, проведення ремонтних робіт в такому, зберігання в ньому власного автомобіля, автозапчастин не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Докази перебування спірного гаража у будь-чиїй власності в матеріалах справи відсутні.

Відсутність цих умов, в сукупності з вказаними вище, виключає набуття позивачем права власності за набувальною давністю.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув і прийшов до помилкового висновку про задоволення позову.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що оскільки висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції про задоволення позову, не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, то таке слід скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно частини першої, пунктів 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

З врахуванням вищенаведеного, те, що позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, колегія суддів приходить до висновку, що Львівській міській раді слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 3 721 грн 50 коп.

Керуючись статтями 259, 268, 315, 367, 368, 374, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Львівської міської ради, яка підписана, представником Балюєвим Святославом Віталійовичем, задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права власності на гараж за набувальною давністю - відмовити.

Компенсувати Львівській міській раді за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України 3 721 грн (три тисячі сімсот двадцять одну) 50 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 вересня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич