Провадження № 22-ц/4808/192/22
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.,

секретаря Максимів Ю.В.,

за участю представника апелянта адвоката Петришина С.М.,

представника відповідача адвоката Грици І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Петришина Сергія Романовича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Бабій О.М. у м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 , про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з лютого 2009 року він та відповідачка проживали разом як чоловік та дружина. В серпні 2011 року він запропонував відповідачці офіційно зареєструвати шлюб. Оскільки сім`я потребувала власного житла, вирішили вступити в дольову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку і в інтересах сім`ї придбати квартиру у ТОВ «Франківськміськбуд». Зважаючи на наявність трудових відносин у нього з ТОВ «Франківськміськбуд», товариство надало їм знижку у розмірі 10 % від вартості квартири та дозволило укласти договір без першого внеску.

16.03.2012 між ОСОБА_3 та ТОВ «Франківськміськбуд» було укладено договір купівлі-продажу № Ф/Н150-31. Не зважаючи на те, що стороною договору була відповідачка, такий укладався в інтересах сім`ї. Згідно із інформаційною довідкою з реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру 03.11.2016 зареєстровано на підставі акту прийому-передачі нерухомого майна від 12.07.2016, договору купівлі-продажу, витягу з переліку осіб, яким належать майнові права на об`єкт будівництва від 12.07.2016.

Договір купівлі-продажу квартири передбачав поетапну сплату платежів. Тягар по оплаті коштів за придбання квартири був повністю покладений на нього. Дружина на той час на роботі не працювала, оскільки повністю була зайнята піклуванням сина від першого шлюбу, якому було три-чотири роки, а згодом доглядала їх спільних дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому, офіційно шлюбні відносини із відповідачкою вони зареєстрували лише 11.01.2013. У той же час, основна частина коштів за придбання квартири ним була сплачена якраз після реєстрації шлюбу. Повну оплату внесків за договором він здійснив у 2016 році, у зв`язку з чим було укладено акт прийому-передачі нерухомого майна від 12.07.2016.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24.02.2020 шлюб між ним та відповідачкою розірвано. Після розірвання шлюбу їм не вдалося дійти згоду щодо добровільного розподілу спільного майна. Відповідачка змінила замки в спільній квартирі і заборонила йому нею користуватися.

На підставі викладеного, просив визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Визнати за ним та ОСОБА_3 по 1/2 частині спірної квартири. Стягнути з ОСОБА_3 на його користь витрати по оплаті судового збору та на правову допомогу (а.с. 1-3, том 1).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 квітня 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 (а.с. 138-139, том 1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2021 рокупозов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору в розмірі 4000 грн та 10 000 грн витрат на правову допомогу.

В задоволенні решти вимог позову відмовлено (а.с. 231-232, 234-240, том 1).

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Петришин С.Р. подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні їх клопотання про зупинення провадження у даній справі. Так, ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2021 року по справі № 344/77794/21 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ТОВ «Франківськміськбуд», державного реєстратора ОБТІ Барчука В.В. про визнання правочину недійсним, скасування рішення державного реєстратора та зобов`язання вчинити дії. Предметом вказаного судового спору є доведення незаконності оформлення права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 , і як наслідок, скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на дану квартиру, реєстраційного запису про право власності ОСОБА_3 , що у випадку прийняття судом рішення про задоволення позову унеможливлює поділ між подружжям спірної квартири.

Тобто предметом спору є та сама квартира, а ОСОБА_1 доводить первинність набуття такого права власності за собою і відповідно відсутність правових підстав оформлення права власності за ОСОБА_3 . У випадку задоволення позову у справі за позовом ОСОБА_1 у даній справі виключатиметься фактично предмет спору, оскільки права позивача ніким не будуть порушені, що не було враховано судом першої інстанції.

Крім того, представник апелянта зазначає про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що спірна квартира АДРЕСА_1 набута під час шлюбу за спільні кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є їх спільною сумісною власністю. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб після укладення договору купівлі-продажу майнових прав. У матеріалах справи відсутнє рішення суду про встановлення факту проживання вказаних осіб однією сім`єю до 2013 року, а також відсутні докази, що такі особи були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство чи придбали спірну квартиру за спільні кошти, що унеможливлює визнання такої квартири спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Більше того, суд першої інстанції не надав жодної оцінки щодо виникнення у ОСОБА_1 майнових прав на квартиру, шляхом укладення ним договору про відступлення права вимоги від 04.07.2014. Зазначений договір зі сторони ТОВ «Франківськміськбуд» підписав ОСОБА_2 як директор товариства, а відтак йому було достеменно відомо про перехід права власності на спірне майно. ОСОБА_1 на виконання даного договору здійснив повну оплату вартості квартири, що підтверджується квитанціями та довідкою, виданою ТОВ «Франківськміськбуд», підписаною ОСОБА_2 , яка засвідчує факт повної оплати вартості квартири АДРЕСА_1 .

Представник апелянта просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 . Стягнути понесений судовий збір та витрати на правничу допомогу (а.с. 2-9, том 2).

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 - адвокат Боднар Н.Я. посилається на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просить таке залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вважає, що суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано відмовив третій особі у задоволенні клопотання про зупинення провадження у даній справі. У матеріалах справи містилося достатньо доказів для того, щоб суд встановив кому на даний час належить спірна квартира, у той же час заперечення та документи надані ОСОБА_1 не стосуються прямо предмету спору про поділ майна, а зводяться в основному до вимог до ТОВ «Франківськміськбуд», яке нібито повинно передати йому квартиру.

Представник позивача також звертає увагу суду на те, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації. Державну реєстрацію на квартиру проведено 03.11.2016, тобто під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у шлюбі, а відтак дана квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_3 жодним чином не спростовувала презумпцію спільної сумісної власності на спірну квартиру. Більше того, підтвердила, що коштів на оплату квартири не вносила, а тому така не може бути її особистою власністю.

Відтак, висновок суду, що квартира АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є правильним.

Для задоволення позову не було необхідності окремою позовною вимогою встановлювати факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки сторони цей факт визнають та не заперечують, що проживали разом на момент укладення договору купівлі-продажу № Ф/Н150-21 від 16.03.2012, такий укладався в інтересах сім`ї.

Разом з тим, суд не зобов`язаний був надавати оцінку доказам та аргументам ОСОБА_1 щодо його майнових прав на квартиру, оскільки такі не стосуються предмету доказування у даній справі.

Із урахуванням викладеного, представник позивача вважає, що суд першої інстанції дійшов до єдино вірного висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і підлягає поділу між ними (а.с. 42-47, том 2).

ОСОБА_3 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

При цьому, у письмових поясненнях на апеляційну скаргу, просила оскаржуване ОСОБА_1 рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги докази, що містяться у матеріалах справи на спростування презумпції спільного майна подружжя, а саме час його набуття та кошти за які воно набуте.

Крім того, не погоджується із висновками суду першої інстанції, що державна реєстрація права власності на квартиру за період шлюбу підтверджує спільну сумісну власність подружжя (а.с. 132-134, том 2).

Апелянт та відповідачка у судове засідання не з`явилися, їх представники вимоги скарги підтримали та просили її задоволити.

Позивач у судове засідання не з`явився, повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про дату, час та місце судового засідання, апеляційний суд вирішив розглянути справу за відсутності учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта та представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 11 січня 2013 року зареєстрували шлюб (а.с. 6, том 1), який розірвано на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2020 року (а.с. 12-13, том 1).

За час перебування у шлюбі у сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 7-8, том 1), яких після розірвання сторонами шлюбу залишено проживати з матір`ю ОСОБА_3 (а.с.13, зворот, том 1).

16 березня 2012 року ТзОВ «Франківськміськбуд» (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) уклали договір купівлі продажу № Ф/Н150-31, за яким продавець зобов`язався передати у власність покупця об`єкт нерухомого майна, який буде створений (набутий) продавцем у майбутньому, а покупець зобов`язалася прийняти цей об`єкт у відповідності до умов договору та оплатити його.

Відповідно до п. 1.2 договору, об`єктом нерухомого майна за цим договором до завершення будівництва та введення в експлуатацію є майнові права на трикімнатну квартиру за проектним № 31, на 9 поверсі, проектною площею 82,74 м.кв., житлового будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_2 . Право власності покупця на об`єкт нерухомого майна - дану квартиру за цим договором виникає з моменту завершення будівництва, виконання покупцем всіх зобов`язань за Договором купівлі-продажу та прийняття його в експлуатацію і підлягає державній реєстрації.

Згідно п. 1.4. договору, строк створення об`єкта нерухомого майна та введення його в експлуатацію - травень 2013 року.

Відповідно до п. 2.1. договору, вартість одного квадратного метра загальної площі об`єкта нерухомого майна на момент укладення договору складає 3 500,00 грн і не підлягає зміні.

Загальна сума договору становить 289 590,00 грн (п. 2.2.).

Покупець повинен сплатити вартість квартири до 31.05.2013 року (п. 2.3.).

Пунктом 3.1.1. договору передбачено, що продавець зобов`язаний передати у власність покупця об`єкт нерухомого майна і всі необхідні документи для подальшої державної реєстрації, не пізніше ніж через три місяця після строку, зазначеного в п. 1.4. договору за взаємопогодженими двосторонніми актами приймання передачі по договору купівлі-продажу.

Продавець зобов`язаний підготувати всі необхідні документи для проведення покупцем державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за цим договором (пункт 3.1.2. договору).

Відповідно до п. 3.2.1., 3.2.3. договору, покупець зобов`язаний сплатити загальну суму договору у встановленому ним порядку; прийняти об`єкт нерухомого майна та підписати відповідний акт в разі відсутності недоліків (а.с. 50-51, том 1).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.05.2020 року (номер інформаційної довідки 209782896), об`єкт житлової нерухомості трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 82,3 кв.м., житловою площею 44 кв.м. належить на праві власності ОСОБА_3 . Дата державної реєстрації - 01.11.2016, підстава для державної реєстрації - акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер - б/н, виданий 12.07.2016 ТзОВ «Франківськміськбуд» та ОСОБА_3 ; договір купівлі-продажу серія та номер - Ф/Н150-31, виданий 16.03.2012 ТзОВ «Франківськміськбуд» та ОСОБА_3 ; витяг з переліку осіб, яким належать майнові права на об`єкт будівництва, серія та номер - б/н, виданий 12.07.2016 ТзОВ «Франківськміськбуд» (а.с. 93-94, том 1).

Актом приймання-передачі, який слугував підставою для реєстрації права власності за ОСОБА_3 на спірну квартиру підтверджено, що ТзОВ «Франківськміськбуд» та ОСОБА_3 виконано зобов`язання за договором, сторони вважаються вільними одна перед іншою від виконання будь-яких зобов`язань, крім зобов`язань ОСОБА_3 по оформленню права власності (а.с. 108, том 1).

Визнаючи квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та в порядку поділу спільного майна подружжя визнаючи за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини вказаної квартири, суд першої інстанції, враховуючи презумпцію спільності майна, виходив із того, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя, а відтак, є їх спільною сумісною власністю. Оскільки відповідачка не надала суду доказів того, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дітей, витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім`ї, суд вирішив поділити спірну квартиру на рівні частки між подружжям.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 вересня 2021 року у справі № 761/40409/16-ц (провадження № 61-9813св20) вказано, що:

«у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування презумпції спільності майна, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів».

Отже, вказані норми передбачають, що набуття майна за час шлюбу або за час проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

У спірному випадку, відповідач апеляційної скарги не подавала, тобто не заперечує фактів встановлених рішенням суду. Скаргу подано третьою особою, яка доводить своє право на предмет спору - квартиру, та доводить , що є її одноосібним власником.

За доводами апеляційної скарги, саме третя особа спростовує презумпцію спільності майна подружжя, що в даному випадку, не може братися судом до уваги при вирішенні цього спору, оскільки презумпція спільності майна подружжя може бути спростована лише одним із подружжя.

Тому доводи щодо відсутності належних доказів для визнання квартири спільним майном подружжя внаслідок невнесення коштів позивачем, оплати частини вартості квартири ОСОБА_3 до шлюбу та наявності різних періодів для визначення часу внесення коштів як спільного майна, братися судом до уваги при вирішення апеляційної скарги не можуть, оскільки зазначені обставини не стосуються прав третьої особи.

Що ж до тверджень апелянта про право власності на спірну квартиру слід зазначити, що, як правильно встановлено судом першої інстанції, факт виконання ОСОБА_3 зобов`язань за договором купівлі-продажу № Ф/Н150-31 від 16 березня 2012 року підтверджується матеріалами справи, зокрема актом приймання-передачі нерухомого майна від 12 липня 2016 року, який слугував підставою для реєстрації права власності за нею. Зазначена обставина апелянтом жодним чином не спростована.

Наявність договору про відступлення права вимоги від 04.07.2014 та квитанцій про оплату спірної квартири ТОВ «Франківськміськбуд», довідки про відсутність боргу перед товариством з огляду на акт приймання-передачі нерухомого майна від 12 липня 2016 року та нескасовану реєстрацію права власності за ОСОБА_3 , в даному випадку, не спростовує висновок суду про визначення спірної квартири, як спільного майна подружжя.

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права з причин незупинення провадження у даній справі до вирішення справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ТОВ «Франківськміськбуд», державного реєстратора ОБТІ Барчука В.В. про визнання правочину недійсним, скасування рішення державного реєстратора та зобов`язання вчинити дії, оскільки судом обґрунтовано підстави відмови. Суд не знайшов підстав вважати наявною об`єктивну неможливість розгляду справи без вирішення іншої та констатував в ухвалі про достатність зібраних доказів для встановлення обставин.

На час розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції є таке, що набрало законної сили рішення Івано-Франківського апеляційного суду від 12 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , що виключає обґрунтованість доводів в цій частині.

У випадку наявності іншого судового рішення, яке набрало законної сили у спорі, в якому було б встановлено обставини, що мають значення вирішення даного, останній вправі ставити питання про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

Отже, із урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, належним чином дослідив наявні в матеріалах справи докази і надав їм належну правову оцінку.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Петришина Сергія Романовича залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 червня 2022 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: В.Д. Фединяк

І.О. Максюта