П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 червня 2022 року місто Київ

справа № 758/14274/18

провадження №22-ц/824/ 3225/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ТОВ «Кей-Колект»

відповідач - АТ «УкрСиббанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Бородіним Дмитром Вікторовичем,

на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 29 червня 2021 року, ухвалене у складі судді Каліушко Ф.А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Саєнко Еліна Володимирівна, ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання договору недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що 24 травня 2007 року між позивачем та АКіБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого позивач отримав кредит в сумі 119000 швейцарських франків, з кінцевим строком повернення кредиту до 17 травня 2028 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту, між позивачем та АКіБ «УкрСиббанк» був укладений іпотечний договір № 55256 від 24 травня 2007 року, який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Морозова С.В. та зареєстровано в реєстрі за № кдз-2388, згідно з яким позивач передав в іпотеку, належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 1, за яким банк передав, а ТОВ Кей-Колект» прийняв у власність права вимоги, в тому числі і за договором про надання споживчого кредиту від 24 травня 2007 року № 0.

Цього ж дня 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, за яким ПАТ «УкрСиббанк» передав, а ТОВ «Кей-Колект» прийняв права вимоги, в тому числі і за договором іпотеки № 55256 від 24 травня 2007 року.

Цього ж дня між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, серія та номер 5207-5208 від 12 грудня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Е.В.

Договір факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», за яким ПАТ «УкрСиббанк» передав, а ТОВ «Кей-Колект» прийняв у власність права вимоги, в тому числі і за Договором про надання споживчого кредиту від 24 травня 2007 року № 0, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозова С.В., укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-колект», серія та номер 5207-5208 від 12 грудня 2011 року, а також договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, серія та номер 5207-5208 від 12 грудня 2011 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Е.В. є недійсними з підстав, встановлених ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України.

Позивач вважає, що на момент укладення договору факторингу існували обмеження щодо виникнення договірних зобов`язальних відносин між сторонами в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників-фізичних осіб. Окрім того, позивач стверджує, що ТОВ «Кей-Колект» не має ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями, внаслідок чого оскаржувані договори є нікчемними. Доказом є лист Національного банку України від 23 жовтня 2018 року № 27-0006/56711. Відносно оспорювання договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки позивач вважає його недійсним внаслідок недійсності договору факторингу.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 29 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Бородін Д.В. подав апеляційну скаргу, в який просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. В апеляційній скарзі апелянт зазначає про те, що при вирішенні справи суд першої інстанції не застосував норми п.1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 3 квітня 2009 року; суд не застосував норми розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 6 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3 квітня 2009 року № 231»; суд першої інстанції не застосував норми п.1.2 Положення про порядок надання небанківським фінансовим установами, національному оператору поштового зв`язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 9 серпня 2002 року № 297.

Враховуючи, що укладений 24 травня 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту, укладений на отримання кредиту в сумі 119000 швейцарських франків, тобто в іноземній валюті, то укладання оскаржуваного договору факторингу потребувало отримання ТОВ «Кей-Колект» генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, яку ТОВ «Кей-Колект» не отримувало та відповідно не мало повноважень укладати договір факторингу валютних коштів.

При вирішенні справи суд першої інстанції не застосував норми підпункту 11 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», факторинг належить до фінансових послуг. Таким чином, ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями, яку ТОВ «Кей-Колект» не отримував.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «УкрСиббанк» просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає у відзиві про те, що апелянт, не будучи стороною оспорюваних договорів, мав зазначити, яке його право порушено або не визнано, проте цього не зробив. Також зазначає, що розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 3 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами спірного договору факторингу при їх вчиненні, отже не може впливати на правомірність договору факторингу. Крім того, зазначив, що виходячи із правового аналізу ст.1, ч.ч.1,2,4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались

ОСОБА_1 , представник ТОВ «Кей-Колект», треті особи в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені, ОСОБА_1 повідомлений шляхом направлення судового повідомлення на адресу електронної пошти, яка зазначена в апеляційній скарзі останнього, судове повідомлення, направлене на адресу ТОВ «Кей-Колект» отримано, судові повідомлення, направлені ОСОБА_2 , приватному нотаріусу КМНО Морозовій С.В. повернуті до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою» Зважаючи на зазначені обставини, та враховуючи, що неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи ( ч.2 ст.372 ЦПК України), суд вважав можливим розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися.

В судовому засіданні представник АТ «УкрСиббанк» адвокат Люта В.В. проти доводів апеляційної скарги заперечувала і просила рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_1 уклав з АКІБ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту № 0 від 24 травня 2007 року на суму 119000 швейцарських франків. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 24 травня 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір іпотеки № 55256.

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладений договір факторингу № , відповідно до умов якого було відступлено право вимоги, в тому числі і за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 24 травня 2007 року.

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладений договір відступлення права вимоги за договором іпотеки. Посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В., зареєстрованого в реєстрі за № 5207-5208, відповідно до умов якого було відступлено право вимоги в тому числі і за договором іпотеки № 55256 від 24 травня 2007 року.

Крім того, судом установлено, що ТОВ «Кей-Колект» є фінансовою установою, яка відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи № 300 серія ФК, виданої Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України 8 грудня 2011 року, надає такий вид фінансової послуги як факторинг.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 3 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не встановлює вимог, які мали бути додержавні сторонами договору факторингу від 12 грудня 2011 року при його вчиненні, отже не може впливати на правомірність вказаного договору. Крім того, суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ «Кей-Колект» є фінансовою установою, яка відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи № 300, серія ФК, що видана Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України 8 грудня 2011 року, надає такий вид фінансової послуги як факторинг. Також суд першої інстанції зазначив про те, що право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії. Надання факторингу не відноситься до діяльності, яка потребує ліцензування.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам, судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права до спірних правовідносин, порушень норм процесуального права при розгляді судом першої інстанції цієї справи судом апеляційної інстанції не встановлено.

Згідно зі ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату ( у будь-який передбачений законом спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно із ст.1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмежень.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.7 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Встановивши, що на час укладення між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» договір відступлення права вимоги були дотримані вимоги цивільного законодавства щодо форми та змісту вчинення договору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання договорів недійсними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не застосував до спірних правовідносин розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 3 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» у порушення вимог якого укладено договір факторингу, а саме щодо передачі права вимоги до боржника - фізичної особи, є безпідставними з огляду на таке.

Так, за змістом ст.179 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк вимоги за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Таким чином, закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників. Право вимоги до яких відступається за цим договором.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 3 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», на недотримання якого посилається позивач як на підставу недійсності договору факторингу, прийнято на підставі п.6 ч.1 ст.28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» , за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Крім того, п.п.2 п.1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 3 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржника- суб`єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржника - суб`єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).

Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені п.1 вказаного розпорядження.

Враховуючи викладене, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 3 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами договорів факторингу від 12 грудня 2011 року при його вчиненні, отже не може впливати на правомірність вказаних договорів.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що у ТОВ «Кей-Колект» відсутня генеральна ліцензія НБУ на здійснення валютних операцій, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з врахуванням вимог ЦК України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати: послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов`язку грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальникові товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Відповідно до п.11 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фінансовими вважаються такі послуги, зокрема, факторинг.

Згідно з ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначений перелік видів діяльності, які потребують ліцензування. До такої діяльності надання факторингу не відноситься.

Установлено, що ТОВ «Кей-Колект» є суб`єктом підприємницької діяльності та зареєстроване як фінансова установа і має право здійснювати фінансові послуги з факторингу.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ч.5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (у редакцій, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Виходячи із правового аналізу ст.1, ч.ч.1,2,4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо відсутності у ТОВ «Кей-Колект» генеральної або індивідуальної ліцензії і як наслідок наявності підстав для визнання договорів факторингу недійсними, є є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону.

Інші доводи висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність, не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до не згоди з висновками суду першої інстанції.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України,

суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Бородіним Дмитром Вікторовичем,залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 29 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 16 червня 2022 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус