С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
_________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/1383/22
В справі 203/2597/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І . Вступна частина

10 травня 2022 року в місті Києві

Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Семененко А.Д.

розглянув у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» про визнання договору недійсними.

ІІ. Описова частина

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» про визнання недійсним договору №AG1270843 від 26.12.2019 про надання позики.

Ухвалою від 22 липня 2020 року справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.

Позивачка зазначає, що в березні 2020 року від ТОВ ФК «Дінеро» Позивачка дізналася, що нібито нею було укладено Договір № AG1270843 від 26.12.2019 з ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро», за яким Позивачка має заборгованість перед Відповідачем. Зазначений договір, як вказує Позивачка, був начебто підписаний нею з використанням електронного підпису, і згідно з умовами договору вона отримав кредит в сумі 10500 гривень.

Позивачка стверджує, що вона ніколи не підписувала вказаний договір, не мала такого наміру і нікого не уповноважувала на такі дії від її імені. На її банківську карту ніколи не зараховувалися кошти, тобто фактично кошти вона не отримувала.

В судове засідання Позивачка та його представник не з`явилися, в справі наявна заява про розгляд справи у їх відсутність.

Від Відповідача до суду надійшов письмовий відзив, в яких Відповідач визнав, що згідно з проведеною внутрішньою перевіркою був виявлений факт шахрайства. Невідомі особи, скориставшись уразливістю та недосконалістю мобільного зв`язку, зловживаючи довірою Позивача, заволоділи персональними даними та отримали кредитні кошти. З огляду на викладене, враховуючи що договір між Позивачем та Відповідачем взагалі не укладався, він не може бути визнаний недійсним.

Враховуючи вимоги ч.1 ст.223 ЦПК України, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи по суті на підставі наявних матеріалів.

ІІІ. Мотивувальна частина

Дослідивши наявні в справі письмові докази, суд встановив наступне.

Встановлено, що 26 грудня 2019 року був укладений договір позики № AG1270843 від імені ОСОБА_1 з однієї сторони та ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» - з іншої.

Обидві сторони визнають, що підпису Позивачки договір не містить.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частин першої, третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 вказано, що «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві на позовну заяву, який було надано до суду першої інстанції вказував на те, що між ТОВ «ФК «Дінеро» ОСОБА_1 ніколи не укладався кредитний договір №AG1270843. Зазначав, що провівши внутрішню перевірку Відповідачем було виявлено факт шахрайства - невідомі особи, скориставшись недосконалістю мобільного зв`язку заволоділи персональними даними Позивачки та отримали кредитні кошти. Після виявлення факту шахрайства, Відповідачем до Департаменту кіберполіції НПУ була подана заява про вчинення кримінального правопорушення.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що кредитний договір №AG1270843 між ТОВ «ФК «Дінеро» та ОСОБА_1 не укладався, Позивачка вказаний договір не підписувала та не мала наміру його укладати.

У п.8 постанови Пленуму Верховною Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» надано роз`яснення, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення.

Оскільки оспорюваний кредитний договір №AG1270843 є неукладеним, а відтак він не потребує визнання його недійсним, отже заявлена Позивачкою вимога про визнання недійсним договору позики, укладеного між нею та ТОВ «ФК «Дінеро» не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав Позивачки.

Таким чином у задоволенні позову слід відмовити..

IV. Резолютивна частина

Керуючись ст.ст.203, 204, 215 ЦК України, ст. ст. 12, 81, 141, 247, 263-265, 272 ЦПК України, суд вирішив:

1.У задоволенні позову відмовити.

2.Судові витрати віднести на рахунок держави.

3.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4.Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , код РНОКПП: НОМЕР_1 ;

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро»,адреса: м. Київ, вул. Сурикова, 3А; .

Суддя: