Справа № 604/1324/21
Провадження № 2/604/106/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2022 року сел. Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області у складі

головуючого судді Сидорак Г.Б.,

за участю секретаря судового засідання Ілиг Г.М.,

розглянувши у відкритому засіданні в залі суду в сел. Підволочиськ в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_1 - адвокат Остафійчука І.Б. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Позовні вимоги обґрунтував тим, що з 16 травня 1981 року до 24 червня 2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу ними було збудовано житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Вказане майно є спільною сумісною власністю. У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, представник позивача просить позовні вимоги задовольнити та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та стягнути судові витрати.

Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 29.11.2021 року відкрито провадження у цій справі, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 29.11.2021 року у цій справі забезпечено позов шляхом накладення арешту на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який зареєстрований за ОСОБА_2 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 28.04.2022 року закрито підготовче провадження у цій справі та справу призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Остафійчук І.Б. зміст позовних вимог підтримав з підстав та обґрунтувань, викладених у позові, та просив його задовольнити в повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Кузьменко І.О. позов визнала та не заперечує проти його задоволення. Зазначила, що не вбачає підстав для стягнення з відповідача судових витрат, оскільки спір можна було врегулювати в досудовому порядку.

Відповідно до статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що є усі законні підстави ухвалити рішення про задоволення позову.

Дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

16 травня 1981 року між сторонами по справі зареєстровано шлюб, який розірвано 24 червня 2020 року рішенням Підволочиського районного суду №2/604103/20.

Судом встановлено, що цілий житловий будинок житловий будинок АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_2 , що підтверджється з свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок, виданим 12.06.1998 року Підволочиською селищною радою народних депутатів.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такі ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

За положеннями частин першої, другої ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.

За таких обставин, враховуючи, що спірне майно набуте за час шлюбу подружжям за спільні кошти, є спільним сумісним майном подружжя, а також, що відповідач позов визнав, суд вважає, що у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя слід визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Щодо стягнення судових витрати, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

За вказаних обставин, зважаючи на визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд приходить до переконання, що 50 відсотків судового збору у сумі 4269,00 грн - повернути позивачці з державного бюджету.

На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 4, 5, 10-13, 76-81, 89, 142, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, статтями 60, 63, 70, 71 СК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Скасувати забезпечення позову - арешт на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який зареєстрований за ОСОБА_2 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , який накладений відповідно до ухвали Підволочиського районного суду Тернопільської області від 29.11.2021 року.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету сплачений судовий збір в розмірі 4269,00 грн (чотири тисячі двісті шістдесят дев`ять) гривень відповідно до квитанції №0.0.1 від 24.11.2021 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 03.06.2022 року.

Суддя Г.Б. Сидорак