Справа № 431/4573/21
Провадження №2/431/106/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року Старобільський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді Пелиха О.О.,

за участю секретаря с/з Бітарової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Старобільську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Старобільської міської ради Луганської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Старобільської міської ради Луганської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, в якому просив суд встановити факт, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 разом зі спадкодавцем, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно не проживали за адресою: АДРЕСА_1 ; у порядку спадкування за законом визнати за ним після смерті батька, ОСОБА_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право приватної власності на житловий будинок (домоволодіння) з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_3 . Його батьки були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є його рідними братами. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . На момент смерті він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті батька залишилася спадщина, до складу якої посеред іншого увійшли: житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий №:11:003:0018, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). З метою реалізації свої прав звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, проте нотаріус відмовила у вчиненні нотаріальної дії та видачі відповідного свідоцтва. У подальшому 14 листопада 2019 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 скористалися правом, передбаченим ч.2 ст.1274 ЦК України та звернулися до нотаріуса з заявою про відмову від прийняття спадщини на його користь. На момент смерті спадкодавця разом були зареєстровані, але фактично не проживали, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Разом з тим, для прийняття спадщини необхідно встановлення факту постійного не проживання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_4 на день його смерті. Встановлення даного факту позбавить останніх права на отримання свідоцтва про право на спадщину, що в свою чергу призведе до збільшення його частки у спадщині до однієї цілої.

У судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач представник Старобільської міської ради Луганської області до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно, надав суду заяву в якій просив суд розглянути справу без його участі, позов визнав в повному обсязі.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно, надали суду заяву в якій просили суд розглянути справу без їх участі, позов визнали в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а отже і на спадкові правовідносини.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 . Його батьками були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ..

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є рідними братами позивача.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 ..

Після смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно: житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий №:11:003:0018, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Статтею1261 ЦК України, визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Нотаріус постановою №182/02-31 від 06.07.2021 відмовила у вчиненні нотаріальної дії видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину, з посиланням на те, що свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння видане виконкомом Старобільської міської ради народних депутатів 17 лютого 1987 року, яким підтверджується право власності на частку житлового будинку за ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 видане через 12 років після її смерті, що суперечить нормам реєстрації будинків встановлених Інструкцією Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства УРСР 31 січня 1966 р. та діяла у період з 1966 року по 19.01.1996 року».

25 листопада 1966 року баба позивача ОСОБА_6 , уклала договір дарування з ОСОБА_4 , за умовами якого передала йому в дар житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Будинок був глиняний, критий очеретом, мав всього одну житлову кімнату.

21 грудня 1966 року Виконавчим комітетом Старобільської міської ради народних депутатів прийнято рішення №415 (мовою оригіналу) «О разрешении строительства нового жилого дома гр-нам ОСОБА_4 и ОСОБА_7 ул.Воздухофлотская №14». Виконком дозволив будівництво нового будинку та п.2 рішення зобов`язав: «Старое домостроение после возведения нового жилого дома снести».

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 померла.

1978 року ОСОБА_4 завершив будівництво нового будинку та ввів його в експлуатацію, про що 13 грудня 1978 року складено відповідний акт. З невідомих причин та за невстановлених обставин у даному документі номер будинку зазначено «20», а не «14». У Старобільській міській раді інформація щодо зміни номеру будинку теж відсутня.

28 січня 1987 року Виконавчим комітетом Старобільської міської ради народних депутатів прийнято рішення №17/2 (мовою оригіналу) «О замене правовых документов на дом АДРЕСА_3 ». В п.1 рішення зазначено: «Выдать свидетельство на право личной собственности на АДРЕСА_3 на имя ОСОБА_4 и ОСОБА_7 взамен договора постройки 21.12.66г. №415».

17 лютого 1987 року тим же виконкомом на підставі рішення №17/2 видано свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, що розташоване в АДРЕСА_3 . Власниками домоволодіння зазначено ОСОБА_4 та вже померлу на той час ОСОБА_6

26 березня 1997 року рішенням №111/55 виконавчого комітету Старобільської міської ради народних депутатів передано безоплатно в приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,06 га, розташовану по АДРЕСА_4 .

10 жовтня 2011 року сесією Старобільської міської ради прийнято рішення №12/19: «1. Затвердити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка передається у власність громадянину України ОСОБА_4 , розроблену СРКП «Старобільський земельно-інформаційний центр». 2. Внести зміни в рішення виконавчого комітету міської ради №111/55 від 26.03.1997 року в частині площі: замість 0,06 га читати 0,0606 га. 3. Передати безкоштовно у власність громадянину України ОСОБА_4 земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0606 га, за рахунок земель Старобільської міської ради, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .»

Згідно положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною 5 ст.1268 цього ж Кодексу встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а за змістом ст.1220 спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Тобто з 28 червня 2019 року, дня смерті ОСОБА_4 , позивач є власником спірного домоволодіння.

Відповідно до п. 37 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень ч.1 ст.15 та ст.392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.

У правовій позиції від 18 лютого 2015 року, висловленій Верховним Судом України у справі № 6-244 цс14 також зазначено, що за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст.58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

У період правовідносин, що склалися (1966 1987 роки), діяв Цивільний кодекс Української РСР 1963 року (1540-06). Стаття 101 цього Кодексу мала наступну редакцію:

«В особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його).

У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності.

Право власності одного або кількох громадян з числа зазначених в частині другій цієї статті на частину будинку не позбавляє права інших з цих громадян мати у власності другу частину (частини) цього ж будинку. Проте в багатоквартирному будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників подружжя, що проживає спільно, їх неповнолітні діти можуть мати лише одну квартиру».

Зі змісту ст.112 ЦК УРСР(1540-06) слідувало, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

За приписами ст.119 ЦК УРСР(1540-06), коли учасник спільної часткової власності на жилий будинок збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної за згодою решти учасників і в установленому порядку, частки учасників у спільній власності на будинок і порядок користування приміщеннями в ньому підлягають відповідній зміні.

31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства Українського РСР затверджено Інструкцію про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. У Додатку N1 надано Перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. Зокрема (п.11): Рішення виконкому, місцевої Ради депутатів трудящих про відвід земельної ділянки установам, підприємствам і організаціям і про дозвіл цього будівництва та акт державної комісії про прийняття будинку (будинків) та введення їх в експлуатацію.

Відповідно до Інструкції реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Об`єктами реєстрації були будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером на вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу Української РСР, що належали місцевим радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності.

21 грудня 1966 року рішенням виконкому надано дозвіл на знесення старого будинку та будівництво на його місці нового. Однак, дозвіл помилково видано не на ім`я одноосібного власника ОСОБА_4 , а на двох осіб. Так ОСОБА_6 у спосіб, не передбачений діючим законодавством, отримала не тільки дозвіл на будівництв, а ще й дозвіл на знесення чужого будинку.

Таким чином батько одноосібно збудував спірний будинок, ввів його в експлуатацію. Акт «Об окончании строительства и ввода в єксплуатацию индивидульного домостроения» (мовою оригіналу) від 13 грудня 1978 року є правовстановлюючим документом згідно п.11 Додатку N1 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. Надалі батько зводив господарські будівлі.

Статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (1952-IV) на сьогодні передбачено особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку.

За приписами п.42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. №1127 (далі Порядок), для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються:

1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки, за яким державним реєстратором отримуються відомості Державного земельного кадастру з метою встановлення місця розташування земельної ділянки, на якій споруджено відповідний об`єкт, для подальшого відображення таких відомостей як адреси об`єкта нерухомого майна.

У разі коли індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених цим пунктом, можуть бути подані документи, передбачені статтею 31 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

14 листопада 2019 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 скористалися своїм правом, передбаченим ч.2 ст.1274 ЦК України та звернулися до нотаріуса з заявою про відмову від прийняття спадщини на користь позивача.

Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

На момент смерті спадкодавця разом з ним окрім позивача були зареєстровані, але фактично не проживали, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ..

Виходячи з положень підпункту 3.22 пункту 3 розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року (далі Порядок), доказом постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем є відмітка у паспорті такого спадкоємця про реєстрацію його місця проживання.

У теперішній час відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлення факту постійного не проживання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_4 на день його смерті позбавить останніх права на отримання свідоцтва про право на спадщину, що в свою чергу призведе до збільшення частки позивача у спадщині до однієї цілої.

Згідно діючого законодавства України факт постійного проживання (факт, що має юридичне значення) встановлюється виключно в судовому порядку. Документом, який підтверджує такий факт, є судове рішення. Отримати документ (судове рішення) в позасудовому порядку не можливо.

Частиною 1 ст.29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно ч.6 цієї ж статті фізична особа може мати кілька місць проживання.

Статтею 379 ЦК встановлено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Абзацом 5 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено: місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Цивільне законодавство України не містить визначень постійного місця проживання.

Абзац 44 ст.1 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність»:

Постійне місце проживання - місце проживання на території якої-небудь держави не менше одного року фізичної особи, яка не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом необмеженого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом).

Пункт 45 ч.1 ст. 4 МК України:

Постійне місце проживання - місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цим громадянином службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом).

Згідно зі ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Як визначено в абз.5 ст.3 цього ж Закону, місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Факт не проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_4 на момент його смерті у суду сумніву не викликають.

Відповідно до ст.293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

За змістом ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Тобто на сьогодні я маю право на отримання у спадщину лише 1/3 частку спадкового майна, а у випадку задоволення позову отримаю усю спадкову масу.

З урахуванням наведеного, суд вважає позов законним обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом, він не порушує питання про стягнення з відповідачів судового збору, а сам суд не може вийти за межі позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.8, 55 Конституції України, ст.ст.16,328,392,1216-1218,1261,1268 ЦК України, ст.ст.4,175 177,315-319 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Старобільської міської ради Луганської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 разом зі спадкодавцем, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно не проживав за адресою: АДРЕСА_1 ..

Встановити факт, що ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 разом зі спадкодавцем, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно не проживав за адресою: АДРЕСА_1 ..

Визнати за ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 у порядку спадкування за законом право приватної власності на житловий будинок (домоволодіння) з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 67,4 кв.м. загальної площі; 33,4 кв.м. житлової площі; який складається з: А-1 - житловий будинок з прибудовами; В - літня кухня з прибудовами; Б сарай; Г сарай; У вбиральня; №1-2 огорожа; к колодязь, що залишився після смерті батька, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Луганського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Старобільський районний суд Луганської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О. Пелих