Справа № 932/844/22
Провадження № 2/932/244/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кондрашова І.А.,

за участю секретаря судового засідання Мотуз Я.А.,

представника позивача - адвоката Кобець К.В.,

представника відповідача - Штирхунової А.Д.,

представника відповідача та третьої особи - Дерновського М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області, про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області, про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02 квітня 2020 року поліцейським Царичанського ВП Влаценком О.О. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 514617 від 02 квітня 2020 року, відповідно до якого ОСОБА_1 02.04.2020 року керував автомобілем ВАЗ-21099, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах з порожнини рота), від проходження у встановленому порядку огляду на стан сп`яніння відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5. Правил дорожнього руху.

Постановою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2020 року, ОСОБА_1 було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10 200, 00 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Не погодившись із такою постановою, ОСОБА_1 оскаржив її.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2021 року постанову Царичанського районного суду Дніпропетровської області скасовано та винесено нову постанову, якою ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, провадження по справі закрито за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Отже, поліцейським було неправомірно складено протокол, грубо порушено порядок виявлення ознак алкогольного сп`яніння та встановлення факту вчинення адміністративного правопорушення, його фіксування і оформлення, що мало наслідком незаконне притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. Позивач вважає, що йому заподіяна моральна шкода, оскільки з моменту складання протоколу до моменту скасування постанови суду першої інстанції, пройшло 9 місяців та 27 днів, тобто увесь цей час позивач перебував «під судом» у справі «кримінального обвинувачення», що завдавало йому моральної шкоди. Моральну шкоду оцінює у розмірі 48 669, 00 грн., яку розрахував виходячи з положень ч. ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Посилаючись на викладене, просить суд стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України моральну шкоду у розмірі 48 669, 00 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000, 00 грн.

Відповідач ГУНП в Дніпропетровській області надав відзив на позовну заяву, в якому вказує, що позов не визнає, вважає його необґрунтованим і безпідставним. Так, позивачем не доведено в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями відповідача її заподіяно, з яких міркувань від виходив, та якими доказами це підтверджується. Сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру, і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіли позивачу моральну шкоду. Позивач не надав належних і допустимих доказів (постанова чи вирок суду), де були б встановлені факти неправомірних дій поліцейського Царичанського ВП Новомосковського ВП ГУНП при складанні протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності. Представником позивача не надано доказів порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, здійснення додаткових зусиль для організації свого життя, погіршення або позбавлення можливостей реалізації позивачем своїх навичок і бажань, погіршення відносин позивача з оточуючими людьми. Отже, позивачем не доведено ті обставини, на які останній посилається як на підставу для відшкодування моральної шкоди, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо витрат на правову допомогу, відповідач не погоджується з їх розміром, оскільки не доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими. Відповідно до наданого представником позивача акту від 29.01.2021 року неможливо встановити, яку саме судове практику із застосування законодавства було проаналізовано. Враховуючи незначну складність справи, судові витрати є завищеними, тому стягненню не підлягаю. Посилаючись на викладене, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідач - Державна казначейська служба України надала відзив, відповідно до якого вказує, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки до позивача не застосовувалось адміністративне стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП до позивача не застосовувалось, а складання протоколу не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, оскільки таке питання вирішує суд. Закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення не є безумовною підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди. Представник відповідача вважає, що факт заподіяння моральної шкоди не доведений, а її розмір нічним не обґрунтований. Позивач помилково вказує, що він перебував під слідством чи судом, тому підстав для відшкодування моральної шкоди немає. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник ГУНП в Дніпропетровській області заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позову повністю.

Представник Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вислухавши пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що 02 квітня 2020 року поліцейським Царичанського ВП Влаценком О.О. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 514617 від 02 квітня 2020 року відносно ОСОБА_1 . Відповідно до протоколу ОСОБА_1 02 квітня 2020 року приблизно о 00 год. 15 хвилин керував автомобілем ВАЗ-21099, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах з порожнини рота), від проходження у встановленому порядку огляду на стан сп`яніння відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5. Правил дорожнього руху.

Постановою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2020 року по справі № 196/411/20 визнано ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10 200, 00 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Під час перегляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що суддя Царичанського районного суду Дніпропетровської області допустив спрощений підхід до розгляду матеріалів та формально послався на наявні у справі докази, не надавши їм належної оцінки. Так, в матеріалах немає відомостей про те, що працівники поліції дійсно запропонували ОСОБА_1 пройти у встановленому порядку огляд на стан сп`яніння, відео з нагрудних камер на долучалось. Також пояснення свідків складені на однакових бланках та однаковим почерком. Також відсутнє направлення особи до медичного закладу для огляду на стан сп`яніння, що свідчить про те, що поліцейські не направляли ОСОБА_1 до закладу. Свідки в судовому засіданні не допитувались і т.д.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2021 року апеляційна скарга адвоката Клещ О.В. в інтересах ОСОБА_1 задоволена частково. Постанова Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2020 року по справі № 196/411/20 скасована.

Винесено нову постанову, якою ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та провадження по справі закрито на підставі п. 1, ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Отже, убачається, що працівники поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 допустили численні порушення процедури оформлення матеріалів та вирішили скласти протокол за відсутності очевидних ознак скоєння ОСОБА_1 правопорушення. Суд першої інстанції не надав оцінку таким діям працівників поліції.

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_1 було незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності.

Відповідно до змісту ст. 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою для покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Спеціальним Законом, який регламентує порядок відшкодування шкоди, завданої органами, що здійснюють кримінально-правову діяльність, досудове розслідування, прокуратури, суду - є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Як встановлено статтею 1 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

З аналізу ст. 2 Закону № 266/94-ВР також видно, що серед іншого, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

Досліджуючи норми ст. 1, 2 Закону № 266/94-ВР у їх взаємозв`язку, суд вважає, що право на відшкодування шкоди пов`язується із незаконністю накладання штрафу в провадженні по справі про адміністративне правопорушення, за умови, якщо справа закривається судом, або скасовується акт, на підставі якого накладено стягнення з причин відсутності складу адміністративного правопорушення.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Така позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року по справі № 569/1799/16-ц. У цій же постанові зазначено, що закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення свідчить про заподіяння позивачу моральної шкоди, оскільки позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

За загальним розумінням, моральна шкода полягає у втратах немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати, зокрема: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особі.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Приймаючи до уваги, що позивача було незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності та йому загрожував чималий штраф та позбавлення права керування транспортними засобами на 1 рік, що зумовило докладання ним додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, оскарження постанови про притягнення до відповідальності, суд вважає, що позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає у переживаннях, нервових напруженнях, наявності постійної загрози стягнення суми штрафу, що могло призвести до звернення стягнення на майно позивача, інших негативних наслідків, пов`язаних з притягненням до відповідальності. Суд вважає доведеним факт заподіяння моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між протиправними діями працівника поліції Царичанського ВП та наслідками у вигляді моральної шкоди.

Заперечення представника відповідача - ГУНП в Дніпропетровській області суд відхиляє, оскільки положеннями Закону України № 266/94-ВР прямо передбачено право на відшкодування моральної шкоди у випадку закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Для встановлення факту заподіяння моральної шкоди не потрібно доводити факт неправомірних дій працівників поліції окремо у будь-якому судовому акті (постанові, вироку чи рішенні суду), оскільки суд самостійно може надати оцінку таким діям поліцейських під час розгляду даної справи. В даному випадку є очевидним, що працівник поліції склав протокол, тобто ініціював провадження по справі про адміністративне правопорушення за відсутності об`єктивної сторони за ч. 1 ст. 130 КУпАП, що мало наслідком незаконне притягнення особи до відповідальності.

Посилання представника відповідача, що ОСОБА_1 не зазнав жодного стягнення, суд не приймає, оскільки стягнення в даному випадку не відбулось виключно у зв`язку із оскарженням постанови. Крім того, суд враховує не реальне стягнення штрафу, а загрозу застосування такої санкції, тобто ризик настання негативних наслідків у вигляді позбавлення права керувати транспортним засобом та стягнення штрафу, є достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди.

В цей же час з боку відповідача - Державної казначейської служби України, порушень прав позивача не встановлено, оскільки спір виник з протиправних дій іншого державного органу, тому в цій частині позов є безпідставним.

Щодо розміру компенсації моральної шкоди суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характер або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини надає «автономне» значення концепції «кримінальне обвинувачення», незалежне від категорій, що використовуються в національних правових системах держав - учасниць Конвенції (Адольф проти Австрії (Adolf v. Austria), пункт 30). Першочергова оцінка Європейським судом з прав людини застосовності кримінального аспекту ст. 6 Конвенції ґрунтується на критеріях, викладених у рішенні у справі Енгель та інші проти Нідерландів (Engel and Others v. the Netherlands) (пункти 82 - 83): 1) класифікація в національному законодавстві; 2) характер правопорушення та 3) суворість покарання, ризику якого піддається відповідна особа.

При цьому, в практиці Європейського суду з прав людини перший критерій має відносну значимість та слугує тільки як відправна точка. Якщо внутрішнє державне законодавство класифікує певне правопорушення як кримінальне, цей критерій буде мати вирішальне значення. В іншому випадку Європейський суд з прав людини не приймає до уваги національну класифікацію та вивчає фактичний зміст розглядуваної процедури.

Другий та третій критерії, викладені в рішенні Європейського суду з прав людини у справі Енгель на інші проти Нідерландів (Engel and Others v. the Netherlands), являються альтернативними та необов`язково застосовуються одночасно; для вирішення про застосовність ст. 6 Конвенції достатньо, щоб розглядуване правопорушення за своїм характером вважалось «кримінальним» з точки зору Конвенції або щоб за вчинене правопорушення на особу покладалось покарання, яке за своїм характером та ступеню серйозності належить в цілому до «кримінальної» сфери (Озтюрк проти Німеччини (Ozturk v. Germany), пункт 54; Лутц проти Німеччини (Lutz v. Germany), пункт 55).

Суд, оцінюючи розмір штрафу, який міг бути застосований до позивача, вважає його надмірним. Така санкція є надто суворим заходом за вчинене правопорушення. Отже, ураховуючи вид та розмір санкції, яка визначена законодавством за ч. 1 ст. 130 КУпАП, суд прийшов до висновку, що є всі підстави вважати, що адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП з точки зору Конвенції можна вважати «кримінальним». В цілому такі правопорушення мають ознаки, що притаманні "кримінальному обвинуваченню" у значенні статті 6 Конвенції (рішення "Озтюрк проти Німеччини" (Ozturk v. Germany). Такі обставини беззаперечно вказують на те, що розгляд справ про адміністративне правопорушення має здійснюватися справедливим судом відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебував у статусі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності 9 місяців та 27 днів.

Відповідно до норми ст. 13 Закону № № 266/94-ВР , розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Суд погоджується із розрахунком, який наведений позивачем у позовній заяві. Отже, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, позивачу належить до відшкодування 48 669, 00 грн.

Суд додатково вказує, що розмір компенсації шкоди, передбачений Законом України № 266/94, у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

З урахуванням обставин справи, суд вважає можливим зменшити розмір моральної шкоди, яка підлягає компенсації ОСОБА_1 до 4000, 00 грн.

Визначаючи такий розмір моральної шкоди суд враховує тривалість та глибину моральних страждань, зокрема, період перебування позивача у статусі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, розміру штрафу, який загрожував ОСОБА_1 та можливі зміни у його майновому стані, необхідність докладати додаткових зусиль для відвернення негативних наслідків можливого стягнення, а саме оскарження до державних органів відповідних постанов, нервове перенапруження, стрес та інші негативні наслідки. Саме такий розмір моральної шкоди є обґрунтованим та не призведе до безпідставного збагачення. При зменшенні розміру моральної шкоди суд також враховує, що позивачем не додано жодних доказів, які б свідчили про суттєве ушкодження його здоров`я, погіршення самопочуття тощо. Будь-яких інших негативних наслідків накладання адміністративного стягнення, під час розгляду справи, не встановлено.

Моральна шкода у розмірі 30 000, 00 грн. в повній мірі здатна забезпечити відновлення немайнових втрат позивача та задовольнити розумні потреби ОСОБА_1 .

Відповідно до постанови Верховного Суду від 06.02.2019 року по справі № 199/6713/14-ц, стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди та судових витрат безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку, а не з Державного бюджету України, є помилковим.

Через те, що право позивача порушене державним органом, заподіяна шкода відшкодовується державою. Належним способом захисту права позивача є стягнення з Державного бюджету України на користь позивача на відшкодування моральної шкоди у розмірі 4 000 грн. 00 коп.

Щодо компенсації витрат на професійну правничу допомогу, суд вказує таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

При визначенні розміру компенсації витрат на правову допомогу суд виходить з того, що справа є незначної складності та розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. Фактично витрати по справі складають підготовка позовної заяви та оформлення документів, подання їх до суду. Повноцінно представник позивача брав участь в одному судовому засіданні. Вивчення судової практики та підготовка правової позиції не може коштувати 4500, 00 грн., оскільки практика є усталеною. Підготовка апеляційної скарги у розмірі 4500 грн. взагалі не відноситься до цієї справи.

Отже, суд вважає обґрунтованим розмір витрат на професійну правничу допомогу по даній категорії справ - 2000, 00 грн.

Таким чином, позовні вимоги належить задовольнити частково.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач за законом був звільнений від сплати судового збору, судові витрати підлягають віднесенню на рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258, 259, 261, 263-265, 268, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Держави Україна в особі Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області (49101, м. Дніпро, вул. Троїцька, буд. 20-а, ), Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, ), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вул. Челюскіна, буд. 1, ), про відшкодування моральної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень, 00 коп.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень, 00 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 , відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів із дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а особами, що не брали участі в судовому засіданні - протягом 30 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів з дня його проголошення, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя Ігор КОНДРАШОВ