Єдиний унікальний номер 241/790/21
Номер провадження 22-ц/804/547/22
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Баркова В.М., Лопатіної М.Ю.,

секретар судового засідання Вороніна М.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Мангушський районний відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 02 грудня 2021 року, повний текст якого складено 10 грудня 2021 року в складі судді Демочко Д.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Мангушського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про звільнення спадкового майна з-під арешту,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 у травні 2021 року звернулась до суду з позовом до Мангушського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (Харків) про звільнення спадкового майна з під арешту, в якому просить зняти арешт, накладений рішенням б/н Першотравневого районного суду Донецької області 12.03.1980 р., на спадкове майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовує тим, що вона є рідною донькою ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і після смерті якої залишилось спадкове майно, що складається із житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Цей житловий будинок належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її рідного брата - ОСОБА_3 , виданого 18.07.1992 року.

Як спадкоємиця за заповітом, складеним матір`ю 29.04.2016 року, позивач 02 квітня 2021 року звернулась до приватного нотаріуса Мангушського районного нотаріального округу Донецької області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належний померлій житловий будинок з господарськими будівлями, але отримала постанову про відмову вчинення нотаріальних дій, в якій було роз`яснено, що за результатами перевірки фактів відсутності (наявності) заборони або арешту на спадкове майно встановлено, що у Єдиному реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис за № 2316141 про арешт накладений на житловий будинок на підставі рішення б/н Першотравневого районного суду Донецької області від 12.03.1980 року.

Позивач вважає, що арешт був накладений Першотравневим районним судом в якості одного із видів заходу забезпечення позову при розгляді цивільної справи між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про поділ колгоспного подвір`я та грошового вкладу.

Судовий розгляд спору між ними почався у 1980 році та закінчився у 1983 році підписанням мирової угоди, де зазначалось, що ОСОБА_3 залишається на праві приватної власності житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 залишається повністю грошовий вклад. Обидва в мировій угоді вказали, що не мають один до одного ніяких претензій. Дану мирову угоду затвердив Володарський районний суд Донецької області своєю ухвалою від 29 серпня 1983 року та провадження по даній справі було закрито.

Позивач вважає, що спір між сторонами був вже відсутній, і арешт не був скасований помилково.

06 квітня 2021 р. позивач звернулася до Мангушського районного відділу виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) із заявою про зняття арешту з житлового будинку, оскільки виконавча служба повинна була відкрити виконавче провадження про накладення арешту на підставі рішення Першотравневого районного суду. Однак в усній формі позивачу було відмовлено у знятті арешту з майна у зв`язку з неможливістю зняти арешт та рекомендовано звернутися до суду з позовом «Про зняття арешту з майна» в порядку ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

У зв`язку із даною ситуацією, позивач вважає, що даний арешт підлягає скасуванню, оскільки підстав для заборони на майно померлої на даний час немає, а майно, що знаходиться під арештом, фактично перебуває у користуванні та володінні позивача.

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 02 грудня 2021 року в задоволенні вимог ОСОБА_1 до Мангушського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про звільнення спадкового майна з-під арешту відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, посилається на обставини, викладені в позовній заяві. Також щодо зазначених судом першої інстанції підстав відмови у позові ОСОБА_1 зазначила, що надати суду рішення Першотравневого районного суду Донецької області б/н від 12.03.1980 року про накладення арешту на майно, як доказ того, що цей арешт був накладений в якості одного із видів заходу забезпечення позову, не виявляється можливим, оскільки суди знищили цивільні справи за давністю строків зберігання.

До подачі даної позовної заяви про зняття арешту ОСОБА_5 зверталася до Мангушської держаної нотаріальної контори з заявою щодо надання інформації про накладення арешту, на що отримала відповідь, що оскільки ОСОБА_5 не є власником майна, на яке накладено арешт, то нотаріус не має права надати відповідні відомості. Документи за 2005 рік за строком давності були передані до Донецького обласного нотаріального архіву. Також Мангушська державна нотаріальна контора в даному випадку виступала лише в якості реєстратора, а не сама накладала арешт, і раз підставою обтяження було рішення Першотравневого районного суду, то ніякого відношення до арешту нотаріальна контора не має, та позивачу було рекомендовано звернутися до суду.

Щодо висновків суду про те, що Мангушський районний відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) є неналежним відповідачем, то ОСОБА_1 зазначає, що зверталася до Мангушського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) із заявою про зняття арешту з будинку, оскільки відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» саме ця служба повинна була відкрити виконавче провадження про накладення арешту на підставі рішення Першотравневого районного суду. Також позивач зазначала, що в усній формі їй було відмовлено у знятті арешту з майна у зв`язку з неможливістю це зробити, посилаючись на Наказ Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби» від 25.12.2008 № 2274/5, де вказаний строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання - 3 роки.

Також судом першої інстанції в рішенні не зроблено висновку, хто має бути відповідачем по даній справі, якщо не Мангушський районний відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків).

При розгляді справи принцип змагальності не був дотриманий, оскільки відповідачем була надана заява про розгляд справи за його відсутності без надання жодних пояснень і без заперечень.

Таким чином, позивач вважає, що висновок суду про те, що нею не було реально вжито заходів по зняттю арешту та обтяження по закінченню виконавчого провадження є невірним, оскільки позивач зверталася в різні установи та намагалася надати суду документи, які були б доказами обставин, викладених у позовній заяві, однак не змогла цього зробити з незалежних від неї причин.

Відповідач Мангушський районний відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) не скористався своїм право на надання відзиву на апеляційну скаргу, надав до апеляційного суду заяву про розгляд справи без участі представника відділу ДВС, просив вирішити питання згідно з чинним законодавством.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , яка просила апеляційну скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є рідною донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ( а.с.6)

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.5). Після її смерті залишилось спадкове майно, що складається із житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Цей житловий будинок належав ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її рідного брата - ОСОБА_3 , виданого 18.07.1992 року .( а.с.7-8)

Позивач є спадкоємцем ОСОБА_2 за заповітом від 29.04.2016 року (а.с.9).

Постановою від 02 квітня 2021 року приватним нотаріусом Мангушського районного нотаріального округу Донецької області позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належний померлій житловий будинок з господарськими будівлями і роз`яснено, що за результатами перевірки фактів відсутності (наявності) заборони або арешту на спадкове майно було встановлено, що у Єдиному реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис за № 2316141 про арешт накладений на житловий будинок на підставі рішення б/н Першотравневого районного суду Донецької області від 12.03.1980 року (а.с.13)

Судом також встановлено, що арешт був накладений Першотравневим районним судом в якості одного із видів заходу забезпечення позову при розгляді цивільної справи між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про поділ колгоспного подвір`я та грошового вкладу, однак жодних письмових підтверджень у справі не міститься.

З матеріалів справи вбачається, що спір між ОСОБА_3 , який був рідним братом ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 почався у 1980 році та закінчився у 1983 році підписанням мирової угоди, де зазначалось, що ОСОБА_3 залишається на праві приватної власності житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 залишається повністю грошовий вклад. Обидва в мировій угоді вказали, що не мають один до одного ніяких претензій. Дану мирову угоду затвердив Володарський районний суд Донецької області своєю ухвалою від 29 серпня 1983 року та провадження по даній справі було закрито.( а.с.12)

Відповідно до листа Голови Володарського районного суду Донецької області № 01-31/11/2021 від 22.10.2021 року в суді відсутня цивільна справа № 2-14/1983 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл грошового вкладу, бо на підставі Наказу Державної судової адміністрації України « Про затвердження Переліку судових справ і документів, що утворюються в діяльності суду із зазначенням строків зберігання», вказана справа була знищена. В архіві Володарського районного суду Донецької області зберігається лише ухвала суду у справі від 29.08.1983 року про затвердження мирової угоди. (а.с.51)

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надала доказів, які б підтверджували зазначені обставини, зокрема рішення Першотравневого районного суду про накладення арешту та рішення Мангушської державної нотаріальної контори про накладення арешту.

Також в рішенні зазначено, що суд позбавлений можливості встановити обставину, чи відкрите виконавче провадження у Мангушському районному відділі державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (Харків), чи перебувало таке провадження у виконанні, чи було завершено, та чи є Мангушський районний відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (Харків) належним відповідачем, а отже і правомірність висунення позивачем вимог про скасування арешту саме до вказаної особи.

Погодитися із таким висновком суду неможливо.

Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України).

Частиною 1 статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина 3 статті 1296 ЦК України).

В спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння, та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України, зокрема і шляхом звільнення спадкового майна з-під арешту (постанова Верховного Суду України від 23.01.2013).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Подання позову про зняття арешту з нерухомого майна обумовлено тим, що такий арешт перешкоджає позивачу, як спадкоємцю (власнику) в процедурі оформлення спадкових прав.

Відповідно до п.п.1, 3 Глави 13 Розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок № 296/5) нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у випадках, передбачених Законом. Нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

За приписами п.п. 4.14, 4.15 п. 4 Глави 10 Розділу ІІ Порядку, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Відповідно до п. 4.17 п. 4 Глави 10 Розділу ІІ Порядку, якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.

Постановою від 02 квітня 2021 року приватним нотаріусом Мангушського районного нотаріального округу Донецької області позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належний померлій житловий будинок з господарськими будівлями і роз`яснено, що за результатами перевірки фактів відсутності (наявності) заборони або арешту на спадкове майно було встановлено, що у Єдиному реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис за № 2316141 про арешт накладений на житловий будинок на підставі рішення б/н Першотравневого районного суду Донецької області від 12.03.1980 року (а.с.13)

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Разом з тим зі справи вбачається, що арешт накладений на підставі рішення суду, реєстратором запису при цьому виступав державний нотаріус.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Справа не містить жодних посилань на те, що державна виконавча служба виконувала будь-яке рішення суду, яке б стосувалося спірного майна.

Однак позивач звертається до суду з позовом до державної виконавчої служби, не вказуючи при цьому, як відповідачем порушено її права.

Яка інша особа повинна виконати вимогу позивача, щоб встановити належного відповідача, неможливо, з урахуванням обставин справи.

Так, позивач вказує, що рішення суду, на підставі якого нотаріусом внесений запис про арешт її спадкового майна, є рішенням про забезпечення позову. Однак не може довести таких обставин, оскільки матеріали цивільної справи за давністю знищені.

Разом з тим позивач не зверталася до суду з заявою про відновлення судового провадження, в той час, як є спадкоємцем, який прийняв спадщину та який є правонаступником учасника провадження.

Відновлення втраченого судового провадження є самостійним інститутом цивільного процесуального права, різновидом цивільного провадження і має цілу низку особливостей, завдяки яким він відрізняється від інших видів провадження цивільних справ в загальних судах загальної юрисдикції. За чинним законодавством України названий інститут регулюється окремим розділом IX ЦПК України (ст. ст. 402-409 ЦПК). Під судовим провадженням розуміється сукупність процесуальних та інших документів, що утворюють матеріали справи. Окремі документи судового провадження (рішення, ухвали про закриття провадження по справі, залишення заяви без розгляду) є підставою для виникнення, зміни або припинення матеріальних прав та обов`язків осіб, що беруть участь у справі. Інші документи (журнал судового засідання, висновок експерта, документи, що були подані як докази по справі тощо) можуть містити інформацію, яка є важливою для учасників судового розгляду. Якщо виникає необхідність отримати таку інформацію, то заінтересована особа звертається з відповідною заявою до суду. Судове провадження може бути втрачене внаслідок об`єктивних причин (наприклад: пожежа, стихійне лихо), недбалості або навмисних дій працівників суду чи інших осіб (крадіжки, підпалу, пошкодження тощо).

Крім того, цивільні справи зберігаються в архіві протягом встановленого законодавством про діловодство часу і після закінчення відповідного терміну підлягають знищенню.

Інститут відновлення втраченого провадження дозволяє особам, які брали участь у справі, відновити в особливій процесуальній процедурі документи втраченого судового провадження, необхідні їм для реалізації своїх прав і законних інтересів. Втрата судового провадження може бути повною або частковою. Повна втрата має місце в тих випадках, коли зникли або були знищені всі матеріали цивільної справи, часткова - якщо втрачено лише певні процесуальні документи.

Що стосується звернення до суду з позовними вимогами про зняття арешту, то необхідно прийняти до уваги наступне.

Виходячи з позиції ОСОБА_1 , арешт на майно був накладений рішенням суду про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 62-4 ЦПК України (в редакції 1963 року), який дія на час розгляду справи, про вжиття запобіжних заходів суд постановляє ухвалу, в якій зазначає обрані запобіжні заходи, підстави їх обрання, порядок і спосіб їх виконання, розмір застави, якщо така призначена. Статтею 62-8 цього ж кодексу був врегульований порядок скасування запобіжних заходів, а статтею 62-10 визначені підставі припинення запобіжних заходів, однією з яких є постановлення судом ухвали про скасування такого заходу.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Стаття 158 ЦПК України вказує, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Отже, виходячи з викладених позивачем обставин, як на час розгляду справи, в межах якої, на думку позивача, було ухвалено судом рішення про арешт майна, так і на даний час, коли в неї виникла потреба в оформленні права власності на спадкове майно, питання зняття арешту, накладеного в межах забезпечення позову, вирішувалося шляхом процесуальних дій, а не в позовному порядку, оскільки право власності на спадкове майно ніким не оспорюється.

Як вбачається з матеріалів справи, матір позивача успадкувала спірне майно після смерті ОСОБА_3 , позивач в свою чергу заявила про право на спадщину після смерті свої матері, отже, є правонаступником у спорі стосовно спірного майна, яке є на даний час спадщиною. Однак з жодними заявами до суду про скасування арешту позивач також не зверталася, не вичерпала всі процесуальні права і обов`язки задля ефективного вирішення питання зняття арешту.

Таким, чином, суд першої інстанції передчасно і всупереч вимогам процесуального і матеріального права відмовив в позові за недоведеністю, не прийнявши до уваги обставини, на які посилалася позивач, не з`ясувавши, чи відповідає обраний заявником спосіб захисту характеру порушення її права.

Згідно з ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 02 грудня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В позовних вимогах ОСОБА_1 до Мангушського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про звільнення спадкового майна з-під арешту відмовити з інших підстав.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 07 лютого 2022 року.

Судді: Є.Є. Мальцева

В.М. Барков

М.Ю. Лопатіна