Постанова

Іменем України

15 червня 2022 року

м. Київ

справа № 524/4152/20

провадження № 61-3769 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»;

третя особа - ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Пікуля В. П.,Одринської Т. В., Панченка О. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України») про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з червня 2010 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, займав різні посади.

Згідно наказу відповідача від 21 лютого 2018 року № 17к його було призначено на посаду виконуючого обов`язки начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України».

24 червня 2019 року керівництво ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» повідомило його про скорочення посади начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» та запропонувало перелік посад для працевлаштування, однак він відмовився від пропозиції, оскільки йому було запропоновано не всі вакантні на підприємстві посади.

26 червня 2019 року відповідач в односторонньому порядку розірвав з ним трудові відносини на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 січня 2020 року, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 524/5263/19, його звільнення було визнано незаконним та поновлено на роботі.

31 березня 2020 року відповідач повідомив про скорочення посади начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» та наступне звільнення, однак жодних посад йому не запропонував.

Повідомлення про наявні до переведення посади було йому направлено лише 05 червня 2020 року, разом з тим, жодна із 7 запропонованих посад не відповідала тому рівню роботи, який він виконував до попередження про скорочення.

11 червня 2020 року його було викликано до головного офісу компанії у м. Києві, де надано для ознайомлення перелік із 12 посад для можливого подальшого переведення. Проте, адміністрація підприємства не надала йому будь-яких пояснень з приводу істотних умов праці на запропонованих посадах, а також посадових інструкцій для ознайомлення із запропонованою роботою. Відразу після вручення цього повідомлення йому було надано наказ від 11 червня 2020 року № 185к про звільнення з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, видано трудову книжку та проведено остаточний розрахунок.

Вважав, що звільнення його з роботи відбулось з порушенням норм трудового законодавства, оскільки відповідач не вичинив дій, направлених на продовження з ним трудових відносин. Крім того, його було звільнено без згоди профспілкового комітету, оскільки протягом усього часу трудових відносин з відповідачем він перебував у складі первинної профспілкової організації, сплачував внески, заяви про вихід із профспілки не подавав.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 11 червня 2020 року № 185к про звільнення з роботи; поновити його на роботі на посаді начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України»; стягнути з ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 160 448,40 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 грудня 2020 року у складі судді Вінтоняк Н. Д. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» № 185к від 11 червня 2020 року «Про звільнення з роботи» ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» з 11 червня 2020 року.

Стягнуто з ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 160 448,40 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» як роботодавець у порушення вимог статей 40, 49-2 КЗпП України не запропонував ОСОБА_1 всі вакантні на підприємстві посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, або іншу роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду. Зокрема, судом встановлено, що з 05 червня 2020 року на підприємстві була вакантною посада машиніста компресорних установок АГНКС-2 м. Харків, яка позивачу запропонована не була. У зв`язку із цим вважав, що порушене право позивача має бути відновлено шляхом визнання незаконним та скасування оспорюваного наказу відповідача, поновлення позивача на роботі та стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року апеляційну скаргу ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» задоволено. Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02 грудня 2020 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, встановивши наявність вакантної посади машиніста компресорних установок АГНКС-2 м. Харків, яка існувала на підприємстві до моменту звільнення позивача, не встановив чи може ОСОБА_1 , з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду працювати на цій посаді, а позивач не довів належними та допустимими доказами, що він відповідає кваліфікаційним вимогам для зайняття цієї посади. За таких обставин, звільнення позивача відбулося відповідно до вимог трудового законодавства, ОСОБА_1 було запропоновано всі вакантні посади, які були на підприємстві до моменту його звільнення та які б він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації, проте, від переведення на запропоновані посади позивач відмовився.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначав неправильне застосування апеляційним судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 29 липня 2019 року у справі № 761/538/17-ц, від 21 лютого 2020 року у справі № 760/2460/17, що відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також заявник вказував на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2021 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 524/4152/20 із Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області.

У червні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2022 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, не врахував, що на час його звільнення на підприємстві існували вакантні посади, які не були йому запропоновані. Апеляційний суд зазначив, що саме позивач мав доводити можливість обіймати ту чи іншу посаду, переклавши обов`язок доказування виключно на позивача.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну правову оцінку доказам і обставинам справи та ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову, яке безпідставно скасовано судом апеляційної інстанції.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», у якому зазначено, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду є мотивованим, законним й ґрунтується на належних та допустимих доказах, судом вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин, тому просило залишити касаційну скаргу позивача без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що з червня 2010 року ОСОБА_1 перебував із ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» у трудових правовідносинах, працюючи на різних посадах.

Наказом ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 21 лютого 2018 року № 17к ОСОБА_1 призначено на посаду виконуючого обов`язки начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» (а. с. 14, т. 1).

Наказом ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 31 січня 2019 року № 29 з 01 лютого 2019 року введено в дію нову організаційну структуру підприємства, затверджено новий штатний розпис у відповідності із затвердженою організаційною структурою, а також припинено діяльність регіональних виробничих управлінь «Київавтогаз», «Львівавтогаз», «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» шляхом ліквідації.

Наказом ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 26 червня 2019 року № 657к ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків керівником підприємства, а наказом від 10 січня 2020 року № 16к - поновлено на посаді на підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09 січня 2020 року у справі 524/5263/19 (а. с. 41, т. 1).

31 березня 2020 року ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» направило ОСОБА_1 повідомлення № 2 про ліквідацію регіонального виробничого управління «Харківавтогаз», скорочення посади начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» та наступне звільнення через два місяці з моменту ознайомлення з даним повідомленням. У повідомленні зазначено, що в разі появи вакансій на підприємстві, адміністрація буде пропонувати іншу роботу за вакантними посадами в ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України». Із вказаним повідомленням позивач ознайомився 09 квітня 2020 року, зазначивши, що з наступним звільненням не згоден (а. с. 24, зворот, т. 2).

05 травня 2020 року ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» направило ОСОБА_1 повідомлення № 4, у якому позивачу було запропоновано 7 вакантних посад в ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», від переведення на які позивач відмовився (а. с. 25, зворот, т. 2).

Згідно протоколу об`єднаної профспілкової організації працівників ДП «Укравтогаз» від 12 травня 2020 року № 05 адміністрація ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» зверталась до об`єднаної профспілкової організації працівників ДП «Укравтогаз» з проханням надати згоду на звільнення з роботи ОСОБА_1 у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, проте рішення не приймалося, оскільки ОСОБА_1 не був членом профспілки (а. с. 100, т. 1).

Довідкою первинної профспілкової організації регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» від 19 червня 2020 року № 1 підтверджено, що ОСОБА_1 був членом профспілки з 01 червня 2010 року по 26 червня 2019 року (а. с. 46, т. 1).

11 червня 2020 року ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» направило ОСОБА_1 повідомлення № 7, в якому позивачу запропоновано для переведення 12 вакантних посад в ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», а саме: наповнювач балонів АГНКС м. Бровари; машиніст компресорних установок АГНКС-2 м. Кременчук; машиніст компресорних установок АГНКС м. Костянтинівка; наповнювач балонів 4 розряду АГНКС-1 м. Суми; наповнювач балонів АГНКС-2 м. Полтава; машиніст компресорних установок АГНКС-2 м. Суми; машиніст компресорних установок АГНКС м. Кривий Ріг; начальник відділу автоматизації та КВП і А; начальник відділу договірної роботи; охоронник м. Харків; машиніст компресорних установок АГНКС м. Луцьк; слюсар з ремонту технологічних установок АГНКС м. Дніпро. ОСОБА_1 з запропонованими посадами не погодився, про що зазначив у повідомленні 11 червня 2020 року (а. с. 43-44, т. 2).

Наказом ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 11 червня 2020 року № 185к ОСОБА_1 звільнено з посади виконуючого обов`язки начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці (а. с. 45, т. 1).

ОСОБА_1 видана трудова книжка та довідка про заробітну плату.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення.

Близький за змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-43/асі18).

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 21 травня 2020 року у справі № 316/969/16-ц (провадження № 61-38003св18) зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Єдиним способом виконання такого обов`язку є пропозиція роботодавця працівнику, який вивільнюється, усіх наявних вакансій та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15.

У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 у справі № 6-1264цс17 суд дійшов висновку про об`єктивну неможливість товариства - відповідача запропонувати особі наявні вакансії та роботи на час його звільнення, які б останній міг виконувати за кваліфікаційним рівнем, а відтак звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок у постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18), де зазначено, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої 49-2 КЗпП України, убачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва й праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 21 травня 2020 року у справі № 263/15680/17 (провадження № 61-6979св19) та від 27 липня 2021 року у справі № 659/50/20 (провадження № 61-517св21).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України, оскільки останнім не було запропоновано позивачу усі вакантні на час звільнення посади.

Встановлено, що на момент звільнення позивача у ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» була вакантна посада, яка не була запропонована адміністрацією підприємства ОСОБА_1 , а саме: машиніста компресорних установок АГНКС-2 м. Харків.

Разом з тим, відповідно до робочої інструкції машиніста компресорних установок автомобільної газонаповнювальної компресорної станції, затвердженої наказом від 01 квітня 2019 року № 223, на вищевказану посаду призначається особа, яка має повну загальну середню освіту, професійно-технічну освіту, навчання в учбово-курсовому комбінаті за фахом машиніста компресорних установок АГНКС, без вимог до стажу.

Тобто, для зайняття посади машиніста компресорних установок автомобільної газонаповнювальної компресорної станції, особа повинна мати відповідну освіту та спеціальні знання.

Судом першої інстанції не встановлено, а позивачем не доведено, що освіта та кваліфікація позивача відповідали вимогам для зайняття зазначеної вище посаді.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що відповідно до наказу від 11 червня 2020 року № 185к позивача було звільнено на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України з дотриманням вимог, передбачених статтею 49-2 КЗпП України, ураховуючи, що ОСОБА_1 був своєчасно повідомлений про наступне вивільнення і йому було запропоновано всі вакантні посади в установі відповідача, які б він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації, від переведення на які позивач відмовився.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що йому не було запропоновано усі вакантні на час звільнення посади спростовуються встановленими вище обставинами. Крім того, позивачем не зазначено, які саме посади йому не були запропоновані, з урахуванням його освіти та кваліфікації. Разом із цим, вказане не може розцінюватися як перекладання обов`язку доказування виключно на позивача, про що зазначено у касаційній скарзі.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції по суті вирішення спору. Апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).

Посилання касаційної скарги на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 29 липня 2019 року у справі № 761/538/17-ц, від 21 лютого 2020 року у справі № 760/2460/17, є безпідставним, оскільки висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович