ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1172/21 Номер провадження 22-ц/814/75/22Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Панченка О.О.,

суддів Одринської Т.В., Пікуля В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Хворост Дарії Михайлівни на рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 липня 2021 року та на додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2021 року, ухвалених у складі головуючого судді Самсонової О.А., повний текст судових рішень виготовлено - 06 та 10 серпня 2021 року відповідно, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, -

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , встановленого рішенням Київського районного суду м. Полтави від 31 серпня 2011 року по справі №2-2216 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення повноліття, до 1/6 частини щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення повноліття.

Позов мотивовано тим, що на даний час його матеріальний та сімейний стани зазнали змін у порівнянні з моментом ухвалення вказаного судового рішення, зокрема він втратив роботу та наразі перебуває на обліку в центрі зайнятості як безробітний, а також на його утриманні перебуває молодша дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якої наявні проблеми зі здоров`ям, що потребує додаткових витрат на лікування, а тому ОСОБА_2 має право на зменшення розміру аліментів на утримання своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до розміру 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення повноліття.

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 01 лютого 2020 року по 30 квітня 2021 року в сумі 27104 грн., яка у подальшому на підставі заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Хворост Д.М. була зменшена до 10913,25 грн.

Зустрічний позов мотивовано тим, що за період з 01 лютого 2020 року по 30 квітня 2021 року з вини ОСОБА_2 виникла заборгованості по сплаті аліментів на утримання їх спільної доньки ОСОБА_3 , стягнутих згідно рішення Київського районного суду м. Полтави від 01 вересня 2011 року по справі №2-2216, а тому, на підставі положень статті 196 сімейного кодексу України (далі - СК України), ОСОБА_1 має право на стягнення з ОСОБА_2 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 27 липня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів задоволено в повному обсязі.

Зменшено розмір аліментів, стягуваних з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_3 на підставі рішення Київського районного суду м. Полтави від 01 вересня 2011 року у справі №2-2216/11, з 1/4 частини його заробітку (доходу) до 1/6 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів - відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивач за первісним позовом ОСОБА_2 довів обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, та надав належні, допустимі та достатні докази, які б підтверджували факт зміни його матеріального стану в сторону погіршення, а також зміни сімейного стану.

У свою чергу, відмова у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання їх спільної доньки обґрунтована відсутністю вини останнього у виникненні заборгованості по їх сплаті, оскільки на це безпосередньо вплинули обставини, які об`єктивно унеможливлюють на даний час сплату аліментів у розмірі, встановленому рішенням Київського районного суду м. Полтави від 01 вересня 2011 року у справі №2-2216/11, зокрема: погіршення його матеріального стану та наявність на утриманні ще однієї дочки, яка потребує додаткових витрат на лікування.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 908 грн. на відшкодування понесених судових витрат зі сплати судового збору.

Судові витрати за зустрічними позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів віднесено на рахунок держави.

Рішення мотивовано тим, що, оскільки позов ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі, то, згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_1 на користь останнього необхідно стягнути 908 грн. в рахунок відшкодування судових витрат зі сплати судового збору.

У свою чергу, ОСОБА_1 при зверненні з зустрічним позовом до суду, на підставі пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», була звільнена від сплати судового збору, а тому, враховуючи що у задоволенні зустрічних позовних вимог останньої судом відмовлено, судові витрати за розгляд позовних вимог про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів необхідно компенсувати за рахунок держави.

Крім того, судові витрати відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 складалися ще й з витрат на оплату правової допомоги в сумі 10350 грн. Однак, оскільки місцевим судом прийнято рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України, підстави для відшкодування їй понесених судових витрат відсутні.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись із таким вирішенням спору, представник ОСОБА_1 - адвокат Хворост Д.М. в інтересах останньої подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення та додаткове рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні первісного позову до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів у повному обсязі, задовольнити її позовні вимоги за зустрічним позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів в повному обсязі та стягнути з останнього на її користь 10913,25 грн. неустойки (пені).

Крім того, просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь усі понесені судові витрати, а саме: витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10350 грн. та витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 1362 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи.

Позиція інших учасників справи

09 грудня 2021 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник ОСОБА_2 - адвокат Марченко Г.І. просить суд залишити без задоволення апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хворост Д.М., а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки вважає, що доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків місцевого суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до частини 13 статті 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з вимогами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 31 серпня 2011 року по справі №2-2216 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 липня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.61).

За вказаним судовим рішенням Київським районним судом м. Полтави 01 вересня 2011 року видано виконавчий лист №2-2216, за яким постановою державного виконавця від 18 жовтня 2011 року відкрито виконавче провадження №29310023 (а.с.97-98).

З 12 лютого 2020 року вказане виконавче провадження перебуває на примусовому виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (а.с.99-100).

Зазначені обставини підтверджуються інформаційною довідкою з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень від 05 травня 2021 року (а.с.62-69).

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 31 травня 2021 року №44898, станом на 01 квітня 2021 року, заборгованість ОСОБА_2 за аліментами, що він сплачує на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_3 , складає 10913,25 грн. (а.с.166).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 07 травня 2015 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_7 , її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_8 (а.с.10).

Відповідно до судового наказу Київського районного суду м. Полтави від 26 липня 2019 року у справі №552/3693/19, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 стягнуто аліменти на утримання дитини - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, до повноліття дитини, починаючи з 02 липня 2019 року (а.с.23).

З 05 січня 2021 року ОСОБА_2 є безробітним, що підтверджується довідкою Полтавської міськрайонної філії Полтавського обласного центру зайнятості від 19 січня 2021 року №1650/040 (а.с.9).

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 довів належними, допустимими та достатніми доказами факт зміни його матеріального стану в сторону погіршення та зміни сімейного стану.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання старшої дочки, місцевий суд виходив з того, що вказана заборгованість виникла не з вини останнього, а внаслідок обставин, які об`єктивно унеможливлюють на даний час сплату аліментів у розмірі, встановленому рішенням Київського районного суду м. Полтави від 01 вересня 2011 року у справі №2-2216/11, зокрема: погіршення його матеріального стану та наявність на утриманні ще однієї дочки, яка потребує додаткових витрат на лікування.

Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини

Згідно зі статтею 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положеннями статті 183 СК України передбачено, що аліменти на утримання дитини стягуються в частці від заробітку батьків.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.

Згідно частини 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Параграф 1 глави 5 ЦПК України містить основні положення про докази, зокрема частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно положень статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_2 надано достатні докази того, що він наразі не має можливості сплачувати аліменти саме у розмірі 1/4 частини від свого заробітку (доходу) щомісячно, як це визначено рішенням Київського районного суду Полтавської області від 31 серпня 2011 року по справі №2-2216.

Так, ОСОБА_2 надано належні та допустимі докази, які в достатній мірі свідчать про погіршення його матеріального становища, зокрема втрата роботи та перебування на обліку в центрі зайнятості як безробітного (а.с.9), а також зміна сімейного стану - народження другої дочки (а.с.10), у якої наявні проблеми зі здоров`ям, що потребує додаткових витрат на лікування (а.с.11,12).

Також, на даний час у ОСОБА_2 відсутня можливість виїзду за кордон з метою заробітку коштів для утримання себе та своїх малолітніх дочок як він це робив раніше, оскільки, згідно постанови державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Тригубенко І.Ю. по виконавчому провадженню №29310023, з 29 серпня 2020 року йому встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі (а.с.114).

Враховуючи обов`язок обох батьків утримувати дитину, розмір їх доходів, відрахувань та витрат, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 з визначеної раніше 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) до 1/6, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини, що, у свою чергу, відповідає вимогам чинного сімейного законодавства.

Натомість твердження скаржниці щодо невідповідності рішення місцевого суду позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 вересня 2020 року по справі №565/2071/19, в частині того, що зміна сімейного стану позивача, а саме народження дитини, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів, колегією суддів відхиляється, оскільки в даній ситуації наявні одночасно як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану ОСОБА_2 як підстави для зменшення розміру аліментів.

Більше того, у справі №565/2071/19 взагалі не було підтверджено належними та допустимими доказами погіршення майнового стану позивача, а навпаки судами було встановлено навіть факт збільшення доходів останнього, що не корелюється з обставинами даної справи, а тому не може бути застосовано до спірних правовідносин.

Крім того, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання старшої дочки, оскільки існують суттєві обставини, які свідчать про наявність поважних причин виникнення у позивача заборгованості за аліментами.

Місцевий суд правильно застосував до спірних правовідносин висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 14 грудня 2020 року по справі №661/905/19, де зазначено, що, у разі доведення платником аліментів факту вжиття всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то він є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні.

Тобто, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду та наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

У даному випадку, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, причиною виникнення заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів є втрата ним роботи, у зв`язку з чим він одержує допомогу по безробіттю. За період з січня по квітень 2021 року ним одержано допомогу по безробіттю у розмірі 1370,96 грн. (а.с.165).

Крім того, згідно довідки №206 від 30 жовтня 2019 року, виданої КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» ПМР ОСОБА_7 у зв`язку з захворюванням потребує домашнього догляду (а.с.11), а заборгованість у ОСОБА_2 виникла, зокрема, за період з жовтня 2019 року по травень 2020 року (а.с.71), тобто в той проміжок часу, коли молодша дочка перебувала на домашньому вихованні за медичним призначенням та він змушений був здійснювати домашній догляд за нею, у зв`язку з чим не міг працювати.

У період з серпня 2020 року ОСОБА_2 сплачено аліменти на суму 13500 грн., в той час як за вказаний період йому було нараховано аліменти на суму 13776,50 грн., що підтверджує виникнення заборгованості за аліментами в період до травня 2020 року, тобто коли він не працював через догляд за дитиною.

У свою чергу, твердження апелянтки про те, що ОСОБА_2 має непоганий заробіток, неофіційно надаючи послуги з заміни, ремонту та будівництва дахів, не сплачуючи за це податки, та користується автомобілем, а не громадським транспортом, колегія суддів оцінює критично та відхиляє з підстав їх недоведеності.

Також, твердження скаржниці про порушення місцевим судом норм процесуального права, в частині позбавлення, на її думку, можливості реалізації ОСОБА_1 свого права на надання відповіді на відзив, апеляційний суд відхиляє як неспроможне, оскільки представник ОСОБА_1 - адвокат Хворост Д.М., заявивши 31 травня 2021 року письмове клопотання про відкладення розгляду справи з метою підготовки відповіді на відзив (а.с.169), так і не подала його до суду, що підтверджується матеріалами справи. Натомість майже через два місяці, 27 липня 2021 року, ОСОБА_1 , за власною ініціативою, через адвоката Хворост Д.М. було подано заяву про відмову від частини зустрічних позовних вимог.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. а судове рішення - без змін.

Щодо судових витрат

За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянтки, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, компенсації не підлягають.

Крім того, у зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Хворост Д.М. на рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 липня 2021 року, її вимоги щодо скасування додаткового рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2021 року та стягнення понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10350 грн. та оплату судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 1362 грн. також не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хворост Дарії Михайлівни залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 липня 2021 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2022 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді Т.В. Одринська

В.П. Пікуль