Номер провадження: 22-ц/813/260/22
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Кузьмук А.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2021 року за заявою ОСОБА_2 про перегляд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2019 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко Аеліта Мехманівна, про визнання недійсними договору довічного утримання, -

в с т а н о в и в:

13 жовтня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2019 року за нововиявленими обставинами та скасування рішення, обгрунтовуючи заяву тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.02.2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., про визнання договору довічного утримання та договору дарування недійсним, були задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання договору довічного утримання недійсним, але на даний час стало відомо про нововиявлені обставини, які існували на час розгляду справи, які є істотними для правильного та законного вирішення справи, що не були встановлені судом, та не були і не могли бути відомі заявнику на час розгляду справи по суті, у зв`язку з чим, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.02.2019 року, що набрало законної сили, має бути переглянуто за нововиявленими обставинами.

Заявник вказує, що йому стали відомо обставини, які не були і не могли бути відомі йому на час розгляду справи, а саме:

11 вересня 2020 року з відповіді юридичного департаменту Одеської міської ради йому стало відомо про те, що позивач ОСОБА_1 08.06.2017 року звертався до юридичного департаменту Одеської міської ради із заявою №252-І щодо видачі дублікату свідоцтва про право власності від 22.12.2011р. серія НОМЕР_1 на нежитлові приміщення магазину, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; з відповіді ПП «Дельта-Консалтінг» від 11.09.2020р. йому стало відомо що позивач ОСОБА_1 звертався до ПП «Дельта-Консалтінг» в березні 2017 року для проведення оцінки нежитлового приміщення магазину, розташованого в АДРЕСА_1 , вказана їм мета, для якої потрібна була оцінка - для здійснення цивільно-правових угод по вищезазначеному приміщенню, оцінка вказаного об`єкту не виконувалась; з відповіді ТОВ «Одеське бюро технічної інвентаризації» від 30.09.2020 року йому стало відомо, що позивач ОСОБА_1 звертався до Одеського бюро технічної інвентаризації 27 березня 2017 року, з метою проведення поточної інвентаризації та уточнення лінійних розмірів нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , для оціночної вартості (звіту про оцінку майна) вказаного приміщення при його відчуженні; 17 вересня 2020 року йому стало відомо що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звертались до приватного нотаріуса Нікітюк О.М. з приводу укладання договорів з відповідачем ОСОБА_2 відносно нежитлового приміщення магазину, розташованого в АДРЕСА_1 , та квартири, розташованої в АДРЕСА_2 , і за підтвердженням цієї обставини звертається до суду з клопотанням про витребування судом вказаної інформації від нотаріуса ОСОБА_4 ; 22 вересня 2020 року йому стало відомо що ОСОБА_3 склала заповіт на користь свідка по справі ОСОБА_5 , а 15 вересня 2020 року йому стало відомо що позивач по справі ОСОБА_1 склав заповіт на користь свідка по справі ОСОБА_6 за підтвердженням цих обставини звертається до суду з клопотанням про витребування судом вказаної інформації з Київської державної нотаріальної контори у м. Одеса; 01.10.2020р. з відповіді ритуального агента ОСОБА_7 йому стало відомо, що позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_3 12 червня 2020 року, до часу укладення договору довічного утримання було достеменно відомо, що донька буде похована за православними канонами у землю, вдень 12.06.2017р. вони бачили вириту яму на могилі для її поховання, їм було відомо що відповідач вже 12.06.2017 року зранку уклав договір на організацію проведення поховання, оплатив копку могили, вибрав всі необхідні речі для поховання дружини у землю, сплатив за них аванс, вони повідомили ОСОБА_7 , що будуть укладати угоди, які призначені на 12.06.2017р..

Заявник зазначає, що вказаними доказами вбачається наявність нововиявлених обставин, якими спростовуються висновки суду першої інстанції та які були покладені в основу рішення, про те, що була відсутня воля позивача на укладення правочинів на користь відповідача ще за життя ОСОБА_8 , про відсутність доказів, щодо завчасного погодження укладання договорів у нотаріуса на 12.06.2017р. за згодою двох сторін правочину, про те що договір довічного утримання було вчинено відчужувачем, людиною похилого віку, на наступний день після смерті доньки та напередодні її поховання проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психологічного тиску з боку відповідача.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладенні в основу судового рішення. Вказані нововиявлені обставини свідчать, про те, що дії позивача ОСОБА_1 на укладення договору були усвідомлені, цілеспрямовані, вольові та були спрямовані на досягнення певних правових наслідків, а саме на укладення договору довічного утримання, які він вчинив за відсутності будь-яких погроз та не під впливом тяжкої для нього обставини, смерті доньки. Оскільки суд першої інстанції не дослідив обставини які існували на час розгляду справи, ці обставини не були та не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, вони входять до предмета доказування у справі та могли вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які брали участь у справі, тобто є нововиявленими обставинами наявність яких підтверджено відповідними доказами, про які зазначено в заяві, а тому заявник просив переглянути рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.02.2019р. по цивільній справі №522/12495/17 у зв`язку з нововиявленими обставинами, скасувати це рішення і прийняти нове судове рішення, яким в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) приватний нотаріус Марченко А.М. про визнання договору довічного утримання недійсними відмовити повністю.

Матеріали цивільної справи перебували на розгляду в суді касаційної інстанції та були повернуті до Приморського районного суду м. Одеси 21.10.2020 року, передані головуючій - 23.10.2020 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.10.2020 року заяву ОСОБА_2 було прийнято до провадження та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судовому засіданні 20 листопада 2020 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.11.2020 року за клопотанням заявника було витребувано докази, а саме: у державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у м. Одеса Білик Олени Георгіївни копію заповіту ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та всі наявні копії заповітів складених ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також із Київської державної нотаріальної контори у м. Одеса всі наявні копії заповітів складених ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , зокрема складеного на користь ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , у разі якщо заповіти ОСОБА_1 , не посвідчувалися у Київської державної нотаріальної конторі у м. Одесі, надати відомості зі спадкового реєстру стосовно заповітів складених ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

20 листопада 2020 року адвокатом Чебоненко О.О. в інтересах позивача ОСОБА_1 до суду були подані письмові заперечення за заяву (т. 4, а.с. 135-143), згідно яких адвокат заперечувала проти заяви та просила у її задоволенні відмовити.

Аналогічні заперечення були надані представником ОСОБА_1 03.12.2020 року.

Згідно даних заперечень, представник ОСОБА_1 посилалась на те, що звернення ОСОБА_2 із даною заявою, свідчить лише про те, що відповідач навмисно не бажає виконувати рішення Приморського районного суду м. Одеси, яке залишено в силі постановою Верховного суду від 09.09.2020 року. Посилалась на те, що суду були надані не завірені належним чином копія заяви ОСОБА_1 за березень 2017 року щодо проведення оцінки на нежитлові приміщення магазину, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , не надана інформація про те, яким чином звертався ОСОБА_1 в березні 2017р. щодо проведення оцінки на нежитлові приміщення магазину, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 - особисто, через представника, не надана завірена належним чином копія заяви ОСОБА_1 від 08.06.2017р. №252-І щодо видачі дублікату свідоцтва про право власності від 22.12.2011р. серія НОМЕР_1 на нежитлові приміщення магазину, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , не надано завірену належним чином копію заяви ОСОБА_1 від 27.03.2017р. щодо проведення поточної інвентаризації та уточнення лінійних розмірів на нежитлові приміщення магазину, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Звернення до вказаних установ, на думку представника, не відноситься та не могло бути віднесено до предмету доказування, оскільки предметом доказування була відсутність волі позивача на укладення оспорюваного правочину.

Додатково представник ОСОБА_1 заперечувала факт звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Нікітюк О.М. з приводу укладення договорів з ОСОБА_2 .. Також вважає, що посилання сторони заявника на те, що не можуть бути прийняті як докази покази ОСОБА_5 , на ім`я якої було начебто складений ОСОБА_3 заповіт, оскільки згідно листа державного нотаріуса Білик О.Г. спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_3 є ОСОБА_1 , а не ОСОБА_9 ..

Також заперечувала проти обставини як нововиявленої - обізнаність позивача у тому, що доньку буде поховано у землю, про що їм повідомив ритуальний агент ОСОБА_7 , та вважає, про існування такої обставини заявнику було відомо раніше.

Щодо обставин складання ОСОБА_1 заповіту на ім`я ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та вважає, що встановлення вказаної обставини обмежується правом заповідача на нотаріальну таємницю і може порушити права ОСОБА_1 , який не бажає розкривати вказану інформацію, та вважає, що витребування вказаної інформації у нотаріуса незаконно.

За викладеного, адвокат Чебаненко О.А. в інтересах ОСОБА_1 просила суд залишити без задоволення заяву ОСОБА_2 ..

На виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 11.11.2020 року надійшла відповідь державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у м.Одеса Білик Олени Георгіївни від 19.11.2020 року №7761/01-16, згідно якої повідомлено, що надати копію заповітів не є можливим, оскільки останні були передані до Одеського державного нотаріального архіву, згідно Інформаційної довідки зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №62547082 від 19.11.2020 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.12.2020 року було вирішено питання про витребування доказів, а саме з Одеського державного нотаріального архіву витребувано наступні відомості:

- інформацію стосовно заповіту ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідченого Третьою одеською державною нотаріальною конторою 14.07.2017 року за реєстровим номером №4-1058, із зазначенням відомостей про те на користь яких осіб він був складений, та надати суду копію вказаного заповіту;

- інформацію стосовно заповіту ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідченого Третьою одеською державною нотаріальною конторою із зазначенням відомостей про те на користь яких осіб він був складений, та надати суду копію вказаного заповіту.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.12.2020 року було вирішено питання про витребування доказів, а саме у приватного нотаріуса Нікітюк Оксани Михайлівни інформацію про те, чи вчинялися нотаріальні дії в червні 2017 року за участю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чи зверталися до неї ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за вчиненням нотаріальних дій в червні 2017 року, якщо мали місце звернення щодо відчуження нерухомого майна то вказати відносно якого саме майна та на користь якої особи вони мали бути відчуженні.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.12.2020 року було вирішено питання про витребування доказів, а саме з Київської державної нотаріальної контори у м.Одеса належним чином завірену копію спадкової справи №1300/2019 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкритої 16.10.2019 року.

Витребувані докази були надані Київською ДНК у м. Одесі до суду - 16.12.2020 року (т. 4, а.с. 218-246), Одеським державним нотаріальним архівом - 16.12.2020 року (т. 5, а.с. 15-34), приватним нотаріусом Нікітюк О.М. - 17.12.2020 року (т. 5, а.с. 36).

16.12.2020 року адвокатом Чебаненко О.А. в інтересах позивача до суду були надані письмові доповнення до заперечень на заяву (т. 5, а.с. 1-3), згідно яких представник додатково посилалась на те, що нею було отримано відповіді на адвокатський запит з юридичного департаменту Одеської міської ради щодо звернення ОСОБА_1 до юридичного департаменту Одеської міської ради про видачу дубліката свідоцтва на приміщення магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , до якого додана копія заяви ОСОБА_1 від 08.06.2017р.. Зазначала, що вказана заява власноручно написана ОСОБА_2 та підписана не ОСОБА_1 , а іншою особою, оскільки вказаний підпис не збігається з підписом, який має ОСОБА_1 (копія паспорту ОСОБА_1 та інших документів, які містять його підпис, знаходяться в матеріалах справи). Таким чином, вважає, що докази звернення ОСОБА_1 до юридичного Департаменту ОМР в матеріалах справи відсутні. Більш того, оскільки заява від 08.06.2017р. написана самим ОСОБА_2 , то сказана обставина була йому відома з моменту написання, та не може вважатись нововиявленою у розумінні статті 423 ЦПК України. Одночасно з цим Одеською міською радою надана відповідь на адвокатський запит від 20.11.2020р., у якому зазначено, що згідно до бази даних електронного документообігу виконавчого комітету Одеської міської ради «Діло», звернень від ОСОБА_1 на видачу дублікату свідоцтва про право власності від 22.12.2011р. не виявлено, що на думку представника ставить під сумнів, чи реально звертався ОСОБА_1 за видачею дублікату свідоцтва про право власності. Посилалась на те, що у будь-якому випадку звертатись за отриманням дублікату свідоцтва про право власності у ОСОБА_1 не було ніякої необхідності, оскільки він мав оригінал свідоцтва про право власності, та надав його нотаріусу 12.06.2017р. при оформленні оспорюваного правочину.

Посилалась на те, що нею отримана відповідь з ТОВ «Одеське бюро технічної інвентаризації», в якій зазначено про те, що ОСОБА_1 звертався 27.03.2017р. до товариства з метою проведення поточної інвентаризації та уточнення лінійних розмірів нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , проте, договір з товариством не укладав. Вказані відповідь не містить ані копії заяви ОСОБА_1 , або інших пов`язаних копій документів, ані будь-яких інших доказів звернення особисто саме ОСОБА_1 , що на думку представника ставить під сумнів, чи дійсно звертався ОСОБА_1 до товариства.

17 грудня 2020 року в судове засідання з`явились заявник ОСОБА_2 , його представник ОСОБА_10 , позивач ОСОБА_1 , його представник, адвокат Чебаненко О.А., які надали суду свої пояснення по справі та було оголошено перерву по справі до 12.01.2021р..

26 вересня 2019 року третя особа по справі ОСОБА_3 померла, її правонаступником визнано позивача по справі ОСОБА_1 , оскільки як вбачається з витребуваної судом копії спадкової справи №1300/2019 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , він звернувся 16.10.2019р. із заявою про прийняття спадщини, хоч і в подальшому у судовому засіданні зазначений факт не підтверджував.

Додатково адвокат Чебаненко О.А. в інтересах ОСОБА_1 вказувала, що у провадженні Приморського районного суду м. Одеси (суддя Науменко А.В.) перебуває цивільна справа №522/9110/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. про визнання недійсним договору дарування, укладеним в той же день, що і оспорюваний договір довічного утримання, - 12.06.2017р., між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .. В ході допиту у якості свідка 15.10.2020р. (час вчинення запису 11:45:22) ОСОБА_7 показав суду, що у день смерті ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_4 він був у лікарні, пропонував родині ритуальні послуги. На наступний день він зустрічався з ОСОБА_2 особисто в офісі, вони обговорювали організаційні моменти поховання ОСОБА_11 , та пізніше, в той же день 12.06.2017р. він поїхав на кладовище, де зустрівся з батьками ОСОБА_11 та ОСОБА_2 , вони були всі разом, де їм показували місце, обране для поховання ОСОБА_11 . Вважаю, що зазначення ОСОБА_2 , у своїй заяві того, що йому стало відомо лише 01 жовтня 2020 року про начебто розмову 12.06.2017р. ОСОБА_7 та батьків ОСОБА_11 про поховання доньки у землю та інших моментів поховання не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_2 особисто був присутній на цій зустрічі та про вказану обставину знав та міг знати з 12.06.2017р. (оригінал СД-диску та копія протоколу судового засідання від 15.10.2020р. по справі №522/9110/18 додала до заперечень).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.01.2021 року було розглянуто клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Чебаненко О.А., та витребувано докази із ПП «Дельта-Консалтинг», а саме:

- завірену належним чином копію заяви ОСОБА_1 за березень 2017 року щодо проведення оцінки на нежитлові приміщення магазину, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

- інформацію про те, яким чином була звертався ОСОБА_1 в березні 2017 року щодо проведення оцінки на нежитлові приміщення магазину, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 - особисто, через представника (вказати ПІБ), або у інший спосіб.

- інформацію про те, до кого безпосередньо (директор або співробітник) звертався ОСОБА_1 у березні 2017 року, щодо проведення оцінки на нежитлові приміщення магазину, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , із зазначення прізвища, ім`я по батькові, та адреси проживання.

У судове засідання заявник ОСОБА_2 та його представник адвокат Азаркіна В.В. з`явилися, вимоги, викладені в заяві про перегляд рішення за нововиявленними обставинами, підтримали та просять рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.02.2019р. скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, надали пояснення у судовому засіданні, відповідали на запитання сторони позивача та суду.

У судових засіданнях 17.12.2020 року та 03.03.2021 року відповідач та його представник повідомили суду, про те, що позивач звинувачує відповідача в примушуванні підписати договір, тому, те про, що стало відповідачу відомо нещодавно він зазначив у заяві. Відповідачу в вересні 2020 року від їх з дружиною на той час клієнтки, їх магазину жіночого одягу, стало відомо, що ОСОБА_12 звертався до Одеської міської ради для отримання дубліката свідоцтва про право власності на магазин. Ця клієнтка допомагала тоді в цьому питанні. Його дружина ОСОБА_13 лежала в лікарні і готували для переоформлення на нього їх спільне з дружиною майно, яке було оформлено на батьків дружини - магазин, квартиру і машину. Зокрема, для переоформлення магазину, який фіктивно був оформлений на батька, перед смертю його дружини у 2017 році, для угоди в першу чергу потрібно було свідоцтво про право власності на це приміщення. Документи зберігалися у тата вдома і він не міг його знайти. Укласти угоду без оригіналу свідоцтва було неможливо. Документи на укладення всіх угод майже всі були вже готові, тільки не було оригіналу свідоцтва про право власності на магазин, тому ОСОБА_13 просила цю клієнтку допомогти. Вона дізналася, як це зробити, зокрема, отримала бланки, привезла їх ОСОБА_11 у лікарню. Це було незадовго до переоформлення квартири, яка була оформлена на ОСОБА_14 і яку ми переоформили договором дарування на мене, для чого викликали нотаріуса в лікарню, 09 червня 2017 року. Ліля попросила відповідача, щоб він заповнив бланк заяви, він заповнив цю заяву, включно фамілію, підпис, дату, щоб тато нічого не переплутав, щоб татом усе було правильно написано, заява була написана відповідачем, як зразок для тата, щоб тато її переписав і ні в чому не помилився, сходив до Одеської міської ради, тому що видати такий документ можуть тільки власнику приміщення, він не повинен був здавати заяву, яку написав для нього відповідач, як зразок. Ліля дала його татові, щоб він сходив, та отримав дублікат свідоцтва, але його не отримували, тому що тато сказав що знайшов оригінал і тому 9 червня вже були всі документи і ввечері їздили до нотаріуса ОСОБА_15 ми повинні були укладати всі ці угоди. Ліля трохи сварилась на нього, спитала навіщо ми все це робили, навіщо ти ходив, він сказав, що я нікуди не ходив, ось є оригінал і ми вже з оригіналом оформляли цю угоду. Вже 9 червня нотаріусу надали документи, в тому числі і на магазин для угоди, яка була 12 червня. Тому, відповідач знав, що тато нікуди не ходив і не вважав ці обставини доказом при розгляді справи. Йому на час розгляду справи не було відомо, що тато ходив до Одеської міської ради за видачею дублікату. А зараз, коли за своїми обставинами, він спілкувався з колишньою клієнткою він дізнався про те, що тато ходив туди, тому було зроблено запит і отримана відповідь, що, так, він ходив до Одеської міської ради і здавав таку заяву, що є доказом того, що він доброю волею сам організовував цю угоду, в тому числі і ОСОБА_13 організовувала, їм допомагали. Був процес підготовки до угод і ніякого насильства не було. У тому числі і дати на документах свідчать про те, що ця угода готувалася заздалегідь, що тато в її підготовці брав участь.

Ще раз наголосив на тому, що про те, що батько ходив до Одеської міської ради йому стало відомо лише в вересні 2020 року із відповіді на адвокатський запит, тому що батько в червні 2017 року сказав йому що нікуди не ходив, тому що знайшов оригінал свідоцтва, він хотів виправдатися перед ОСОБА_16 , що, ось, знайшов оригінал, що все для у годи є. Представник відповідача додав, що заяву про отримання дублікату приймають лише у власника приміщення, при прийомі заяви особа заявника обов`язково встановлюється. Ніхто інший окрім власника не міг звернутися із заявою про отримання дубліката до юридичного департаменту Одеської міської ради, тому, те що позивач здав заяву написану відповідачем, не спростовує факт подачі цієї заяви ОСОБА_1 ..

У зв`язку з тим, що в провадженні Приморського районного суду м.Одеси знаходиться цивільна справа №522/9110/18 за позовом ОСОБА_3 за правонаступництвом ОСОБА_1 до нього про визнання договору дарування квартири недійсним, було зроблено адвокатський запит до Одеської міської ради, відповідь якої надано суду у якості доказу по вказаній справі.

Також йому стало відомо, що тато особисто звертався з приводу оцінки магазину в організацію, яка здійснює оцінку та в бюро технічної інвентаризації, в ці організації були направлені адвокатські запити і була отримана відповідь, що дійсно тато до них звертався. Додав, що стосується звернення до організації з оцінки та в бюро технічної інвентаризації, відповідачу стало відомо на початку осені 2020 року зі спілкування з ріелтором, знайомої ОСОБА_11 , через продаж квартири сестрою відповідача. Відповідач звертався до неї за допомогою у продажі квартири сестри і в розмові з`ясувалося, що вона ОСОБА_11 радила ці організації, ОСОБА_13 вже почувала себе погано, хотіла за своє життя спільне майно переоформити на відповідача. Зі слів ріелтора, йому стало відомо що вона на той час порадила ОСОБА_11 щоб тато звернувся саме в ТОВ «Одеське бюро технічної інвентаризації», щоб переміряти приміщення і потім звернутися для оцінки в ПП «Дельта Консалтінг». У 2017 році, при підготовці документів для укладення угод ОСОБА_11 вже радили звернутися в ці організації, про що тоді йому було не відомо. Документи до угод готувала дружина, ще коли не потрапила у лікарню. Відповідачу про це, стало відомо лише зараз коли він звернувся до цього ріелтора для знайомства її з його сестрою з продажу її квартири і вони з ріелтером стали спілкуватися з цього приводу. І вона сказала, що, так, вона радила звернутися до цих організацій, дзвонила в ці організації та направила туди тата. Представник відповідача наголосив про те, що не зважаючи на те що заяву ОСОБА_1 до ПП «Дельта Консалтінг», установою не надано, у зв`язку з тим що архівні документи не збереглися, не спростовує факту його звернення, який підтверджується відповіддю вказаної установи, яка чітко та беззаперечно підтвердила факт його звернення. Стосовно відсутності письмової заяви ОСОБА_1 до ТОВ «ОБТІ», то вказана установа беззаперечно повідомила що до них звертався особисто ОСОБА_1 , угоди з яким вони не уклали, у зв`язку з тим, що він не сплатив вартість їх послуг, при цьому вже була призначена дата виїзду спеціаліста на адресу магазину, про що в установі інформація збереглася, за звернення до них з письмовою заявою про надання їх послуг, інструкцією якою вони керуються не передбачено.

Також, ритуальний агент ОСОБА_7 , який організовував похорони дружини повідомив йому, про те, що коли він з батьками був на кладовищі і він їх залишив одних, коли пішов домовлятися за відспівування в храмі, тато докладно цікавився про те, що організовано для поховання, чи все готово, чи все домовлено і агент показав татові договір на поховання який він вже уклав з агентом із переліком всіх атрибутів, які він вибрав для поховання за православним обрядом, квитанцію, яку він оплатив за викопку могили, що спростовує заяву позивача, що він погрожував спалити дружину, а не поховає в землю. Додав, що коли ОСОБА_13 померла, агент керував перевезенням її тіла в морг, потім запропонував свої послуги, дав візитки йому та татові, вони трохи поспілкувалися у лікарні, сказали, що хочемо поховати ОСОБА_14 на ОСОБА_17 кладовищі у м. Одесі і домовилися з ним що 12го, на наступний день побачитися в офісі, там був відповідач і ритуальний агент та працівники офісу та де він вибрав все для поховання, труну, хрест, табличку, обумовили все, що повинно було бути на ній написано, надгробок, покривало, траву штучну, все що потрібно було для поховання у землю, оплатив аванс на всі ці послуги. Їздили на кладовище, подивилися місця для поховання. Потім коли були обрані місця для поховання відповідач привіз на кладовище батьків дружини і зустрілися на самому кладовищі з ритуальним агентом, який пояснив їм порядок поховання, що тіло з моргу привезуть до храму, автобус для гостей посадить всіх гостей, відвезе на місце поховання. Вони зустрічалися безпосередньо на могилі, агент показував їм викопану могилу для поховання дружини. Докладно розповів про поховання, що поруч з могилою поставлять намет, постелять килим, на який поставлять труну, поруч буде лава, біля намету стануть гості, потім буде промова, попросив якісь фрази для промови, потім всі попрощаються, потім опустять труну, потім засиплють її землею, потім гості поставлять квіти, загалом, розповів подробиці організації похорону, також агент сказав, коли ОСОБА_14 віддадуть з моргу, коли її зможуть привезти на кладовище. Потім відповідачу в храмі на кладовищі потрібно було домовитися за час відспівування дружини, він був зі знайомим своїм, пішов до храму, який там на кладовищі знаходиться, там вони домовилися за відспівування, купили там хусточки, свічки для запрошених гостей, а батьки в цей час залишилися з цим агентом, тато цікавився місцями для них щоб обов`язково бути похованими поруч з ОСОБА_16 , щоб я їх там поруч поховав, що він і обумовлював в цьому договорі довічного утримання, тато цікавився, чи все готово, все організовано і як тепер відповідачу стало відомо агент показав татові його з ним договір на послуги поховання показував вартість поховання. З цього спілкування тато дізнався та був впевнений, що все оплачено, обрано, що поховання буде не інакше, як за православним обрядом, в землю. Відповідач повернувся з храму, забрав батьків, в них були ще інші справи. Наголосив що дізнався про це десь, на початку осені, у вересні, або в середині, він зв`язувався з цим агентом, просив допомогти з похованням матері знайомого, він порадив йому ОСОБА_18 і вони з ним спілкувалися з приводу поховання. Знайомий був не готовий на такі витрати, сказав, що дорого і мова зайшла про батьків дружини, що батьки теж обурювалися, що вартість поховання дорога і звідти відповідач дізнався, що батьки спілкувалися з ОСОБА_7 про послуги та їх вартість, що він показував їм договори які відповідач з ним уклав. Додав що при розгляді справи клопотання про допит ритуального агента ОСОБА_7 у якості свідка їм не заявлялось, він викликав інших свідків, які могли підтвердити той факт що подружжя ОСОБА_19 були 12 червня на кладовищі, та бачили викопану могилу для поховання його дружини у землю, про те, що агент ОСОБА_7 був на кладовищі з батьками, зрозуміло, що це було відповідачу відомо, це не є нововиявлена обставина. Наголосив що у заяві про перегляд рішення за нововиявленими обставинами він заявляє не про те, що подружжя ОСОБА_19 було на кладовищі, він заявляє про те, що тато дізнався від агента 12 червня вдень, до укладання угоди увечері, що відповідачем вже все обрано та сплачено поховання за православним обрядом у землю, про що йому при розгляді справи відомо не було та коли він дізнався, про те, що тато знав про ці обставини, які цілком його переконували в тому, що поховання буде саме в землю, він і заявив про це саме зараз у вересні 2020 року. Ця обставина здалася йому важливою для цієї справи. Було зроблено запит ритуальному агенту ОСОБА_7 , він надав відповідь. Додав що виклик у якості свідка ОСОБА_20 з його боку у 2020 році по справам за позовом ОСОБА_19 до нього про розірвання договору довічного утримання та про визнання договору дарування квартири недійсною ніяким чином не підтверджує, того що відповідачу було в червні 2017 року та при розгляді справи було відомо що ОСОБА_7 12 червня 2017 року показував на кладовищі батькам дружини договір на поховання, повідомив що все обрано для поховання у землю, сплачено аванс та вартість копки могили, про це йому ні в 2017 році ні пізніше відомо не було, стало відомо лише в 2020 році у вересні, коли він по друге в житті звернувся до ОСОБА_7 , як до ритуального агента, який не є його знайомим. Клопотання про виклик ОСОБА_7 по іншій справі лише в 2020 році було зумовлено тим, що відповідачу було відомо, що свідок міг підтвердити факт того що подружжя ОСОБА_19 12 червня 2017 року було на кладовищі бачило викопану могилу для поховання доньки до укладення угоди увечері, для підтвердження цього факту в 2017 році по цій справі він викликав інших свідків з якими був більш знайомий, які у 2020 році з об`єктивних причин, хвороба, та від`їзд з країни, не могли з`явитися до суду та бути допитаними у судовому засіданні про вказані обставини, тому клопотав про виклик ОСОБА_7 лише для підтвердження цих обставин, про те що ОСОБА_7 було відомо і більше, що має суттєве значення для справи не знав та не міг знати так як відходив та не був присутній при всій розмові ОСОБА_7 з батьками. Що також підтверджується тим, що у своїх запереченнях від 2017 року відповідач зазначив що батьки не займались організацією поховання доньки, не знали коли ним було все обрано для поховання у землю та сплачено та яку суму він сплатив за поховання.

Із приводу заповіту, повідомив, що сусіди тата йому сказали, що мама написала і тато заповіт на тих людей, які стали до них ходити ОСОБА_21 та ОСОБА_22 .. Вважає що наявність заповітів підтверджує зацікавленість ОСОБА_23 у результаті розгляду справи на користь ОСОБА_1 , тому що магазин успадковує саме свідок ОСОБА_6 .. Висновок про факт погроз з його боку суд зробив на підставі її свідчень, та членів її сім ї. ОСОБА_23 знала про заповіти тому сплачувала за квартиру та надала квитанції з липня 2017 року, заповіт було складено 14 липня 2017 року коли позов вже було подано, а допитана ОСОБА_23 у судовому засіданні в 2018 році, коли заповіти вже були складені. Крім того, в заповіті зазначені її повні особисті дані, дата народження, що підтверджує її обізнаність про заповіт на її користь. Про наявність заповіту на користь ОСОБА_23 повідомив ОСОБА_1 при розгляді справи за його позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання а також свідок ОСОБА_24 , про це було відомо сусідам ОСОБА_1 які про це повідомили йому. ОСОБА_23 посварила позивача ОСОБА_1 з відповідачем, тому ОСОБА_1 звернувся до суду про визнання недійсним угод.

Також йому стало відомо у вересні 2020 року, що до угоди 12 червня 2017 року, ще за життя ОСОБА_11 її батьки зверталися до нотаріуса ОСОБА_25 для укладання угоди, з її відповіді вбачається, що батьки бажали передати йому майно ще за життя дружини, коли він не міг погрожувати не поховати її у землю, так як її смерть ще не настала укладення договору не пов`язано з насиллям та тяжкою обставиною. Батьки готувалися до угоди заздалегідь до її смерті за власним бажанням, бажали щоб зять їх доглядав як і раніше він доглядав за ними з дружиною. Батько заперечує що знайомий з ОСОБА_25 , але саме вона посвідчувала його довіреність на доньку. Позивач показував що до нотаріусів взагалі не звертався, але в судовому засіданні підтверджував що до смерті доньки він був у нотаріуса мужчини, і нотаріус відмовився від укладення угоди, але визнав що подружжя до цього нотаріуса зверталося добровільно до смерті доньки.

Представник додав що адвокатські запити до Одеської міської ради, та до ПП «Дельта Консалтінг» були складені та направлені до вказаних установ, після того, як стало відомо про ці обставини, не у зв`язку з постановою Верховного суду від 09.09.2020р., якою залишено в силі рішення суду яке переглядається, до речі постанова була отримана відповідачем лише 06 жовтня 2020 року, а на його поштове відділення поступила 02 жовтня 2020 року, в реєстрі судових рішень оприлюднене 23 вересня 2020 року, до цього часу йому було не відомо про результат розгляду справи у Верховному суді, а у зв`язку з тим, що вказані обставини бажали підтвердити відповідними доказами по справі за позовом ОСОБА_3 (правонаступник ОСОБА_1 ) до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири. Вважають що укладення угоди ОСОБА_1 було на підставі вільного волевиявлення ОСОБА_1 , готувалися їм заздалегідь, до смерті доньки, не були укладенні під впливом її смерті, також нотаріус ОСОБА_15 вказала що дата 12 червня була призначена нею на передодні.

Позивач уклав з ним договір за власним бажанням, готувався до угоди заздалегідь, був її ініціатором, про що відповідач ще зазначав у своїх поясненнях при розгляді справи по суті. Укладав угоди не під впливом насильства та не під впливом тяжкої обставини смерті доньки. Вказував що позивач у весь час дає неправдиві свідчення, заперечує всі факти, які потім підтверджуються доказами, та спростовуються ними. Зокрема, що він взагалі не був у нотаріуса, ОСОБА_26 .. Вже в цьому судовому засіданні показав що договір у нотаріуса ОСОБА_27 уклав через п`ять місяців після смерті доньки, при цьому, підтвердив що бажав щоб відповідач їх доглядав до смерті, раніше бажав що виконував договір, та сплачував комунальні послуги. Позивач подав до суду позов про розірвання договору довічного утримання, що підтверджує його дійсність та що не дозволяє суду вірити його показам по цієї справі, враховуючи ще і те, що весь час він надає суперечливі покази, що він не боявся зятя, в нього були гроші на поховання доньки. Звинуватив його та його представника у вбивстві своєї дружини ОСОБА_3 та в отруєнні в лікарні доньки ОСОБА_11 , просить його показам не довіряти.

Позивач та його представник адвокат Чебаненко О.А. в судове засідання з`явилися, заперечували проти задоволення заяви ОСОБА_2 щодо перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами, все виклали у своїх доводах та поясненнях та просили залишити заяву без задоволення.

При цьому позивач ОСОБА_28 в судовому засіданні 17.12.2020 року зазначив, що він проти перегляду рішення і що ніколи до ніяких нотаріусів він не звертався, він та його дружина ніяких заповітів не складали, та не були на наступний день після смерті дочки на цвинтарі та не спілкувався там з ритуальним агентом ОСОБА_20 , не ходив до нотаріуса ОСОБА_29 , його дружина нічого не підписувала у нотаріуса ОСОБА_29 , бо вона була в такому стані, що і за життя не могла вже нічого підписувати, і це було зрозуміло суду тоді ще коли вона з`являлась з ним в судове засідання. Нотаріуса ОСОБА_25 , він не знає, таку фамілію ніколи не чув, та не посвідчував у неї довіреність на дочку, з приводу відчуження магазину в червні 2017 року він до неї не звертався. Позивач повідомив, що на кладовищі 12 червня 2017 року він не був, ритуального агента ОСОБА_20 він не знає, на питання що в іншій справі даючи покази він підтвердив що був на кладовищі 12 червня 2017 року та бачив могилу і місце для поховання які йому сподобалися, заперечив що надавав таки покази. До смерті доньки в бюро технічної інвентаризації та за оцінкою магазину він не звертався. До Одеської міської ради 8 червня 2017 року за видачею дубліката він не звертався, тому що документи на магазин і по цей час знаходяться тільки в нього. До смерті доньки та після її смерті документи весь час були в нього вдома. Документи на квартиру яку подарувала відповідачу донька, також були в нього вдома і він їх надав для укладання договору дарування квартири між донькою та відповідачем. Нотаріусу ОСОБА_15 12 червня 2017 року для укладання угоди, він не давав ні оригінал свідоцтва на магазин, ні свій паспорт, ні ідентифікаційний код, ні оцінку магазину від 30 березня 2017 року. Звідки копії та оригінали цих документів були у нотаріуса при укладенні угоди йому не відомо, вони і по цей час у нього вдома. На питання чому 12 червня 2017 року він їздив до нотаріуса ОСОБА_29 зі своїм паспортом, повідомив, що до нотаріуса ОСОБА_15 він 12 червня 2017 року не їздив, та договір довічного утримання з ОСОБА_30 не укладав. Через 5 місяців після смерті доньки відповідач йому зателефонував та сказав, що магазин треба переписати на нього, він йому повідомив, що магазин буде його, тоді відповідач вписав та оформив якійсь афери, що тепер магазин належить відповідачу. Дружина ОСОБА_3 договір дарування квартири не підписувала та позов ОСОБА_30 про визнання його недійсним ніхто не підписував, зокрема і вона. При цьому, повідомив що відповідач їм сказав, що якщо вони не підпишуть угоди він спалить доньку та їх як сміття, і вони помруть на вокзалі, вони були вимушені підписати. Погрози були прямо у нотаріуса ОСОБА_29 . На питання чому ж він тоді 12 червня 2017 року поїхав до нотаріуса ОСОБА_29 , відповідь не надав. Про те, зазначив, що спочатку ще за життя доньки відповідач їх повіз до нотаріуса на вул. Пушкінську, вул. Малу Арнаутську чи Велику, він вже не пам`ятає, там був нотаріус чоловік, який сказав, що це підсудна справа і він за неї не береться. На другий день він їх від ОСОБА_11 з лікарні повіз до нотаріуса ОСОБА_27 , чому він не знає, та в неї ще за життя доньки, сказав їм, якщо не підпишите спалю її як сміття, донька була хвора, і вже померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , а 12 червня підписали. Гроші на поховання доньки в нього були, і зараз є, на питання чому тоді він не поховав доньку, якщо були погрози, відповів що вони вже старі і що поховати доньку повинен її чоловік, як і він поховав свою дружину ОСОБА_3 купив їй саму найкращу труну за 16 500 грн., за поховання сплатив 52 000 грн.. На питання чому через два роки після смерті доньки він був в змозі поховати дружину ОСОБА_3 , а в 2017 році не міг поховати доньку, відповів що обов`язок поховати належить чоловікові, ОСОБА_2 , ОСОБА_6 йому повідомила, що донька у лікарні скаржилась їй що відповідач погрожував посадити його у дурдом. Після смерті доньки у нього виник конфлікт з відповідачем з приводу того, що він надав відповідачу документи щоб той сплачував за квартиру, відповідач повинен був сплачувати за квартиру, і він попросив відповідача привезти йому квитанції, відповідач пообіцяв, але коли приїхав з запізненнями то привіз їм тільки цукерки, а квитанції сказав що забув, тому він і вдарив відповідача декілька разів палкою по голові. На питання представника чи боявся він зятя, відповів що ніколи його не боявся та не боїться. На питання чому він вдарив відповідача палкою пояснив що за те, що він не привіз документи. На питання чому він не звернувся до поліції після погроз відповідача спалити доньку, та їх вигнати повідомив що донька хвора, тому він по поліціям не ходив, він звертався до поліції коли представник відповідача ОСОБА_10 вбила його дружину, скоїли з відповідачем не неї 20.09.2019р. розбійний напад, зняли з неї її прикраси, розірвали вухо, а також отруїли його доньку у лікарні.

Також зазначив, що спочатку не давав ОСОБА_31 документи, він не хотів до смерті ОСОБА_11 їх давати і тому сказав йому, що всі документи в магазині, а насправді всі документи були у нього вдома. Тільки дав йому документи на квартиру для відчуження, оскільки пожалів доньку, бо вона ще була жива.

На питання відповідача відповів, що він поховав сам свою дружину, так само як зробив в 2017 році і ОСОБА_30 коли поховав свою дружину, та ОСОБА_32 ( ОСОБА_33 ) допомогла йому, яка також приходить з ним до суду під час засідань.

У судовому засіданні 03.03.2021 року ОСОБА_1 додав, що в квартирі АДРЕСА_3 , він не проживає, вказана квартира йому не належить, він там ніколи не був зареєстрований та не проживав, 12 років він вже ніде не зареєстрований, в квартирі ніхто не проживає, інколи його туди запрошують і він там проживає. Квартира належала його дружині, яка за життя склала заповіт на свідка по справі ОСОБА_6 , і ця квартира тепер належить ОСОБА_34 , а не йому, він там вже не живе і на питання головуючого відповів, що вона інколи пускає його до квартири, тому, що в неї троє дітей та двоє онуків, вона сплачує комунальні послуги за цю квартиру. З 2009 року він бомж, ніяких заповітів на користь будь кого він не складав, йому нема що дарувати, на користь ОСОБА_6 він також заповіт не складав, в нього нічого не має та нічого не було. Також він заперечував що звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщин після смерті дружини ОСОБА_3 це все суд вигадав, і він нічого не успадковував. З часу коли померла дружина він там не проживає, його вигнали сусіди. Він проживає то в підвалі, то у друзів, то в парку. Він може там зареєструватися тільки за рішенням суду. В квартирі була зареєстрована його дружина ОСОБА_3 та донька ОСОБА_8 , він не бажав там зареєструватись, щоб не сплачувати за трьох осіб, а лише за двох, тому і в 2009 році виписався з квартири, тому що донька фактично не проживала в цій квартирі.

Крім цього пояснив, що відповідач за чотири роки жодного разу до них не приїхав, щоб повезти на кладовище до доньки, за чотири роки не надав їм ні рубля, а вони підписали угоду щоб він до смерті їх доглядав. Перші три місяці він давав йому квитанції щоб він платив за квартиру, він не сплатив, але повинен був платити йому за договором 1 500 рублів в місяць він нічого не платив раніше він бажав щоб відповідач сплачував за квартиру, а тепер не бажає.

Третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Марченко А.М. про судове засідання повідомлено належним чином, але приватний нотаріус Марченко А.М. в судове засідання не з`явилась, надала 19.11.2020р. до суду письмові пояснення від 16.11.2020 р. (т. 4, а.с. 132) та просила взяти їх до уваги, та зазначила наступне:

що нею як приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, на прохання осіб, 12 червня 2017 року дійсно було посвідчено договір довічного утримання. За практикою, що склалася роками, нею як приватним нотаріусом, завчасно тобто напередодні перед посвідченням правочину, витребовуються документи від осіб, що до неї звертаються, які є необхідні для їх вивчення та підготовки правочину. Перед посвідченням правочину, вона особисто спілкувалась із подружжям відчужувачів, для встановлення їх дійсних намірів, волевиявлення та роз`яснення правових наслідків укладення правочину. Ніяких сумнівів у їх намірах, волевиявленні та обсягу дієздатності у неї - не виникло. Після ретельного вивчення документів, особистого спілкування із подружжям, нею було напередодні призначено та 12 червня 2017 року посвідчено договір довічного утримання. Правочин було посвідчено із дотриманням норм діючого законодавства, після узгодження усіх його умов та пунктів особисто із подружжям, яке перебувало в її кабінеті. Договір є укладеним з моменту досягнення згоди сторін по всім його пунктам та умовам, що підтверджуються підписами останніх. Нотаріальне посвідчення договору - це накладання посвідчувального напису нотаріусом на вже укладеному та підписаному в його присутності договорі. Отже всі вищезазначені обставини підтверджуються відповідними підписами подружжям відчужувачів та набувачем під договором, та послідуючим його посвідченням нотаріусом, шляхом накладання відповідного напису. Зауважила, що нотаріус є особою неупередженою та незалежною, яка підкорюється лише закону та згідно Закону України «Про нотаріат» не має права безпідставно відмовити у вчиненні нотаріальної дії.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2021 року заяву ОСОБА_2 про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 та приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. щодо визнання недійсними договору довічного утримання задоволено.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2019 року в частині визнання недійсними договору довічного утримання скасовано за нововиявленими обставинами.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , який також є правонаступником померлої ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 , треті особи - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. про визнання недійсними договору довічного утримання (догляду) №1133 від 12.06.2017р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, заяву ОСОБА_2 про перегляд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2019 року за нововиявленими обставинами залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2021 року залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», на виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого:

Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони по справі сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 20 червня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі та у відзиві заявника ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, оскілки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Як зазначено у частині 1 та пункту 1 частини 2 статті 423 ЦПК України, рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Частинами 4 та 5 статті 423 ЦПК України передбачено, що не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.02.19р. по справі №522/12495/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб - ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. про визнання договору довічного утримання та договору дарування недійсними було частково задоволено позов та вирішено наступне: визнано недійсним договір довічного утримання (догляду) №1133 від 12.06.2017р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., згідно з яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у власність нежитлове приміщення магазину у будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 25,8 кв.м.; повернуто сторони за Договором довічного утримання (догляду) №1133 від 12.06.2017р. у попередній стан шляхом визнання за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення магазину у будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 25,8 кв.м..

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 та приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. про визнання недійсними договору дарування - відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.02.2019 року у частині визнання недійсним договору довічного утримання скасовано та постановлено нове рішення, яким ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного суду від 09.09.2020р. постанова Одеського апеляційного суду від 25.09.2019р. скасовано, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.02.2019р. залишено без змін.

Щодо доказу відповіді юридичного департаменту Одеської міської ради, суд виходив з наступного:

Сторона заявника ОСОБА_2 , як на підставу для перегляду вказаного рішення за нововиявленими обставинами посилається на наступне: звернення позивача ОСОБА_1 до юридичного департаменту Одеської міської ради 08 червня 2017 року із заявою №252-І щодо видачі дублікату свідоцтва про право власності від 22.12.2011р. серія НОМЕР_2 на нежитлове приміщення магазину, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Факт такого звернення підтверджується відповіддю юридичного департаменту Одеської міської ради від 11.09.2020р., із якої вбачається що на розгляді юридичного департаменту знаходилась заява ОСОБА_1 від 08.06.2017р. №252-І щодо видачі дублікату свідоцтва про право власності від 22.12.2011р. серія НОМЕР_1 на нежитлові приміщення магазину, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами розгляду такої заяви ОСОБА_1 юридичним департаментом Одеської міської ради підготовлено дублікат свідоцтва про право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна, але заявник або уповноважена ним особа для отримання вказаного дублікату до юридичного департаменту Одеської міської ради не звертались. У зв`язку із зазначеним дублікат вказаного свідоцтва про право власності не видавався.

На запит представника позивача Чебаненко О. юридичний департамент Одеської міської ради 23.11.2020р. №2609 повідомив, що заяву ОСОБА_1 від 08.06.2017р. щодо видачі дублікату свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення магазину, розташовані за адресою АДРЕСА_1 подано безпосередньо до юридичного департаменту Одеської міської ради та зареєстровано в електронній системі документообігу за №252-І. Відповідна заява оформлена без уточнення необхідності видачі дублікату. Відносно надання належним чином завіреної копії журналу реєстрації вхідної кореспонденції за 08.06.2017р., щодо реєстрації вказаної заяви гр. ОСОБА_1 , повідомили що супровід процесу управління документами здійснюється юридичним департаментом Одеської міської ради через електронний документообіг. Стосовно надання належним чином завіреної копії дублікату свідоцтва про право власності, оформленого на підставі вказаної заяви, повідомили, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 юридичним департаментом Одеської міської ради підготовлено дублікат свідоцтва про право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна, але заявник або уповноважена ним особа для отримання вказаного дублікату до юридичного департаменту Одеської міської ради не звертались. У зв`язку із зазначеним дублікат вказаного свідоцтва не видавався.

При цьому, суд не взяв до уваги твердження ОСОБА_1 та його представника, що подана заява заповнена не ОСОБА_1 , що також визнано ОСОБА_2 , який пояснив що заповнював бланк цієї заяви на прохання його дружини в лікарні та передав її ОСОБА_1 як зразок з метою подання ним особисто до ОМР для отримання дубліката, оскільки така заява була прийнята особисто від заявника ОСОБА_1 та зареєстрована юридичним департаментом ОМР відповідним чином, за результатом якої вчинено та виготовлено дублікат такого свідоцтва про право власності.

Суд не сприймав доводи представника позивача, про те, що звернення ОСОБА_1 взагалі ставиться під сумнів, у зв`язку із відповіддю департаменту документально-організаційного забезпечення Одеської міської ради від 20.11.2010р. №404, з якої вбачається що згідно з перевіркою бази даних електронного документообігу виконавчого комітету Одеської міської ради «Діло» за критеріями, зазначеними в запиті, розпоряджень Одеського міського голови, рішень виконавчого комітету Одеської міської ради та звернень від ОСОБА_1 на видачу дублікату свідоцтва на право власності від 22 грудня 2011 року серія НОМЕР_1 не виявлено, оскільки, згідно з відповіді департаменту документально-організаційного забезпечення Одеської міської ради від 06.01.2021р. №7, порядок документообігу у виконавчих органах Одеської міської ради регламентується Регламентом виконавчих органів Одеської міської ради (Регламент), Інструкцією з діловодства у виконавчих органах Одеської міської ради (Інструкція), положеннями про виконавчі органи Одеської міської ради, їхні структурні підрозділи, посадовими інструкціями. Відповідно до Інструкції організація діловодства у виконавчих органах Одеської міської ради покладається на їх структурні підрозділи (департаменти, управління, відділи, сектори) діловодства (документального забезпечення), загальні відділи, канцелярії тощо. Реєстрація документів полягає у веденні запису облікових даних про документ за встановленою реєстраційною формою, яким фіксується факт створення, відправлення або одержання документа шляхом проставлення на ньому реєстраційного індексу з подальшим записом у зазначених формах необхідних відомостей про документ. Усі документи, що надходять до виконавчого органу Одеської міської ради, приймаються централізовано в службі діловодства. Згідно із підпунктом 5.1.2 пункту 5.1 розділу 5 Регламенту, у виконавчому комітеті Одеської міської ради функціонує централізована мережна комп`ютерна система діловодства, при якій всі операції, пов`язані з проходженням службових документів, усі документи, що надіслані на адресу виконавчого комітету Одеської міської ради, після їх виконання, всі матеріали до них, зосереджуються: у департаменті документально організаційного забезпечення Одеської міської ради - розпорядчі документи, протоколи доручень, документи загального; у департаменті з питань громадян Одеської міської ради-доручення стосовно звернень громадян. Виконавчі органи міської ради, що мають статус самостійних юридичних осіб, зокрема юридичний департамент Одеської міської ради, для реєстрації документів, що надходять на адресу зазначених виконавчих органів, можуть використовувати окремий сегмент бази даних електронного документообігу виконавчого комітету «Діло», спеціально призначений для ведення діловодства у самостійному виконавчого органі міської ради. При цьому всі операції, пов`язані з проходженням службових документів, усі документи, що надіслані на адресу виконавчого органу Одеської міської ради, після їх виконання, всі матеріали до них, зосереджуються безпосередньо у зазначеному виконавчому органі. Згідно із інформацією, викладеною у листі юридичного департаменту Одеської міської ради від 23.11.2020р. №2609, заява громадянина ОСОБА_1 від 08.06.2017р. про видачу дублікату свідоцтва на право власності від 22.12.2011р. серія НОМЕР_1 на нежитлові приміщення магазину по АДРЕСА_1 , подана заявником безпосередньо на адресу юридичного департаменту Одеської міської ради, який є виконавчим органом Одеської міської ради та окремою юридичною особою. Повідомили, що відомості про реєстрацію звернень громадянина ОСОБА_1 до юридичного департаменту Одеської міської ради про видачу дублікату свідоцтва на право власності від 22.12.2011 серія НОМЕР_1 на нежитлові приміщення магазину по АДРЕСА_1 , посадовими особами департаменту документально-організаційного забезпечення та департаменту з питань звернень громадян, які відповідальні за організацію діловодстві у виконавчому комітеті Одеської міської ради «Діло» не вносилися. Зазначили що за результатами розгляду адвокатського запиту від 11.11.2020р., який надійшов до виконавчого комітету Одеської міської ради 17.11.2020р. та зареєстрований за №02.2-13/1137, департаментом документально-організаційного забезпечення Одеської міської ради у листі від 20.11.2020р. №404, з урахуванням інформації., викладеної у листі департаменту з питань звернень громадян Одеської міської ради від 19.11.2020р. №12-10/123, проінформовано адвоката Козлова О.О., про те, що за результатами інформаційно-довідкової роботи із базою даних електронного документообігу виконавчого комітету Одеської міської ради «Діло», а саме з реєстраційно-контрольними картками департаменту документально-організаційного забезпечення та департаменту з питань звернень громадян, в частині, що стосується документів загального листування, рішень виконавчого комітету Одеської міської ради, розпоряджень Одеського міського голови, протоколів доручень, звернень громадян, документів за критеріями, зазначеними у адвокатському запиті, не виявлено.

При цьому суд враховав, що згідно закону України «Про звернення громадян» письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформленні відповідно до законодавства.

З аналізу відповідей юридичного департаменту Одеської міської ради вбачається, що із заявою про отримання дубліката свідоцтва на право власності звернувся власник приміщення, при прийомі заяви про видачу дублікату встановлюється особа заявника або його уповноважена особа. Суд звернув увагу, що вказане звернення позивача стосувалось отримання не будь якого документу, а саме дублікату права власності на приміщення, що виключає можливість прийняття такої заяви від будь якої іншої особи яка не є власником приміщення.

При цьому суд врахував, що 12.06.2017р. при укладенні договору довічного утримання нотаріусу для посвідчення угоди було надано оригінал свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення магазину в АДРЕСА_1 , що вбачається з тексту договору довічного утримання від 12.06.2017р., тому суд бере до уваги доводи відповідача, про те, що на прохання своєї дружини ОСОБА_8 він написав заяву про отримання дублікату як зразок для ОСОБА_1 щоб той переписав з нього власноруч нову заяву та звернувся до Одеської міської ради і особисто її подав як юридичний власник нежитлового приміщення та замовив дублікат свідоцтва про право власності, але тому що 09.06.2017р. ОСОБА_1 повідомив відповідачу про те, що він вже знайшов оригінал свідоцтва і тому не звертався до Одеської міської ради за отриманням дублікату і з урахуванням надання позивачем нотаріусу оригіналу. Факт того, що оригінал свідоцтва про право власності знаходився в нього вдома позивач особисто підтвердив в судовому засіданні. Суд погоджується з тим, що у відповідача на час розгляду справи не було жодних підстав вважати що позивач звертався із заявою про видачу дублікату до юридичного департаменту Одеської міської ради, оскільки йому на той час це не було достеменно відомо та не могло бути відомо.

Таким чином, факт особистого звернення ОСОБА_1 08.06.2017р. із заявою про видачу дубліката свідоцтва, при прийомі якої встановлюється особа заявника та зареєстрована через електронний документообіг, тобто ще до смерті доньки позивача ОСОБА_8 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_5 , належним чином підтверджено, і жодним чином не спростовується тим, що заява написана не власноруч, і та обставина що вказана заява написана відповідачем як зразок, а не власноручно позивачем, не спростовує цього факту. Суд зверув увагу, що вказане звернення позивача стосувалось отримання не будь якого документу, а саме дублікату права власності на приміщення магазину, що додатково виключає можливість прийняття такої заяви від будь якої іншої особи яка не є власником приміщення. Обізнаність відповідача про факт звернення ОСОБА_1 до юридичного департаменту Одеської міської ради 08.06.2017р. із заявою щодо видачі дублікату позивачем не доведена.

Крім того, факт відсутності на час звернення ОСОБА_1 із заявою щодо видачі дублікату свідоцтва про право власності підтверджується відповіддю нотаріуса Нікітюк О.М. від 14.12.2020р. де вона зазначила про те, що при зверненні до неї позивача ОСОБА_1 щодо посвідчення договорів щодо відчуження магазину на користь ОСОБА_2 у ОСОБА_1 був відсутній оригінал свідоцтва про право власності.

Виходячи з наведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ця обставина є нововиявленою, про яку не було відомо та не могло бути відомо відповідачу та суду на час розгляду справи, яка має істотне значення для розгляду справи та існувала на час розгляду справи, вона входить до предмета доказування у справі та впливає на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі, і з якого вбачається що ОСОБА_1 ще 08.06.2017р., тобто заздалегідь до смерті дочки, звертався за видачею дублікату з метою необхідності надати документи нотаріусу для посвідчення оспорюємого договору та спростовує факти, покладені в основу судового рішення, впливає на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Оцінюючи доводи позивача, щодо нововиявлених обставин суд враховав, що на протязі судових засідань позивач ОСОБА_1 надає суперечливі покази, які спростовуються матеріалами справи та відноситься до них критично.

Відповідь ТОВ «Одеське бюро технічної інвентаризації» від 30 вересня 2020 року:

суд вважає, що підставою скасування судового рішення є та обставина що ще за життя доньки позивача (померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ), заздалегідь ще до укладення договору довічного утримання - 12.06.2017р., позивач ОСОБА_1 27.03.201 р. звертався до ТОВ «Одеського бюро технічної інвентаризації», що підтверджується відповіддю ТОВ «Одеське БТІ» №437-09/02 від 30.09.2020р. де зазначено що пан ОСОБА_1 звертався до ТОВ Одеського бюро технічної інвентаризації 27 березня 2017 року, з метою проведення поточної інвентаризації та уточнення лінійних розмірів нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , для оціночної вартості (звіту про оцінку майна) вказаного приміщення при його відчуженні; та відповіддю ТОВ «Одеське БТІ» №30/11/2-20 від 30.11.2020р. на запит представника позивача, у якій зазначено, що 27 березня 2017 року до Одеського бюро технічної інвентаризації особисто звертався пан ОСОБА_1 , з метою проведення поточної інвентаризації та уточнення лінійних розмірів нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , для оціночної вартості (звіту про оцінку майна) вказаного приміщення для його відчуження, пану ОСОБА_1 було надано первинну консультацію про порядок надання необхідних документів та визначення розміру та порядку оплати послуг. Був призначений виїзд спеціаліста на вказаний об`єкт, але у зв`язку з тим, що між паном ОСОБА_1 та ТОВ «Одеське БТІ» не було укладено договору про надання послуг з технічної інвентаризації та відповідно не сплачено рахунок за послуги, проведення поточної інвентаризації не проводилось. Подання письмової заяви при замовленні вказаних послуг згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна №127 від 24.05.2001р. особи яка звертається не вимагається. Паперовий журнал вхідної кореспонденції фізичних осіб установою не застосовується. Тому надання установою зазначених в запиті копій заяв особи та журналу, не вважається за можливе, з огляду на те що вказані способи звернення згідно до інструкції установою не застосовується.

Суд критично поставився до тверджень позивача ОСОБА_1 , що він не звертався до ТОВ «Одеського бюро технічної інвентаризації», тому що воно спростовується належними та допустимими доказами відповідями ТОВ БТІ від 30.09.2020р. та від 30.11.2020р., у яких чітко зазначено що пан ОСОБА_1 особисто звертався до ТОВ 27 березня 2017 року. Відсутність власноруч написаної письмової заяви ОСОБА_1 до ТОВ БТІ не спростовує факту його звернення. І згідно відповіді ТОВ відсутність договору з позивачем, обумовлена тим, що ним не сплачено рахунок за надання послуг ТОВ БТІ. Належних і допустимих доказів обізнаності відповідача про звернення позивача 27 березня 2017 року до ТОВ ОБТІ позивачем не надано, про те зазначено що звертався ОСОБА_1 ..

Суд визнає цю обставину нововиявленою, яка існувала на час розгляду справи, має істотне значення для неї, і про яку відповідачу стало відомо лише 11.09.2020р..

Відповідь ПП «Дельта-Консалтінг»:

з відповіді ПП «Дельта-Консалтінг» №437-09/02 від 11.09.2020 року вбачається, що громадянин ОСОБА_1 звертався до ПП «Дельта-Консалтінг» в березні 2017 року для проведення оцінки нежитлового приміщення магазину, розташованого в АДРЕСА_1 , вказана їм мета, для якої потрібна була оцінка-для здійснення цивільно-правових угод по вищезазначеному приміщенню, оцінка вказаного об`єкту не виконувалась.

У відповідь на ухвалу суду про витребування доказів (документальну інформацію, що стосується звернення ОСОБА_1 ) від 12 січня 2021 року, ПП «Дельта-Консалтінг» від 25.01.2021р. DK №012521-02, повідомило, що правила зберігання архівної документації на підприємствах, установах та організаціях, регламентуються, зокрема, законом України «Про національний архівний фонд та архівні установи», Наказом Міністерства Юстиції України від 18.06.2015 №1000/5 «Про затвердження Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях», Наказом Міністерства Юстиції України від 12.04.2012 №578/5 «Про затвердження переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування , інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів». Вказані нормативно-правові акти не встановлюють термінів зберігання документації, що вказана в ухвалі суду (текст та спосіб звернення за оцінкою, інформація про робітника, до якого безпосередньо звертався заявник). Таким чином, підприємством не зберігалася та не зберігається та, відповідно, не може бути надана інформація (документація), що зазначена в ухвалі від 12 січня 2021 року, з об`єктивних причин.

Не згода позивача з такою обставиною спростовується належними та допустимими доказами відповідями відповіді ПП «Дельта-Консалтінг» №437-09/02 від 11.09.2020р. та від 25.01.2021р., в яких чітко зазначено що пан ОСОБА_19 особисто березні 2017 року звертався. Відсутність власноруч написаної письмової заяви ОСОБА_1 до ПП не спростовує факту його звернення.

Із наведених підстав суд визнає цю обставину нововиявленою, про яку відповідачу стало відомо лише 11.09.2020р., не було відомо і не могло бути відомо на час розгляду справи, вона не була встановлена судом, існувала на час розгляду справи, має суттєве значення для правильного розгляду справи та могли вплинути на висновки суду при вирішенні справи

Належних і допустимих доказів обізнаності відповідача про звернення позивача в березні 2017 року до ПП «Дельта Консалтинг» судом не встановлено.

Відповідь приватного нотаріуса Нікітюк О.М.:

Позивачу стало відомо про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ще за життя доньки звертались до приватного нотаріуса Нікітюк О.М. з приводу укладання договорів з відповідачем ОСОБА_2 відносно нежитлового приміщення магазину, розташованого в АДРЕСА_1 , та квартири, розташованої в АДРЕСА_2 .

Та обставина, що ще за життя доньки (померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ) та до укладення договору довічного утримання - 12.06.2017р., позивач ОСОБА_1 і третя особа ОСОБА_3 звертались до приватного нотаріуса Нікітюк Оксани Михайлівни з приводу укладення договорів з ОСОБА_2 відносно нежитлового приміщення магазину, розташованого в АДРЕСА_1 , та квартири, розташованої в АДРЕСА_2 , підтверджується відповіддю приватного нотаріуса Нікітюк О.М. від 14.12.2020р. №273/01-16, в якої зазначено що 07 червня 2017 року до неї звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за посвідченням правочинів щодо відчуження нерухомого майна, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та нежитлових приміщень магазину за адресою: АДРЕСА_1 (на які був відсутній оригінал документа, що посвідчує право власності), на користь ОСОБА_2 , що проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ; нотаріусом були складені проекти документів (які збереглися в електронному вигляді), але ніякі нотаріальні дії за участю вказаних осіб в червні 2017 року нотаріусом не вчинялися, вказані особи більше до нотаріуса не зверталися.

Суд вважав, що звернення позивача та третьої особи до приватного нотаріуса з приводу укладення договорів щодо вказаних нежитлових приміщень на користь відповідача, ще за життя дочки ОСОБА_8 є нововиявленою обставиною, яка існувала на час розгляду справи, має істотне значення для справи, про яку відповідачу ОСОБА_2 на час розгляду було не відомо та не могло бути відомо, тому що до нотаріуса Нікітюк О.М. звертались тільки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та достеменно стало відомо коли була отримана відповідь нотаріуса 17.12.2020р..

Суд не прийняв до уваги твердження позивача що він зовсім не знайомий з приватним нотаріусом ОСОБА_4 та ніколи в житті до неї та до інших нотаріусів не звертався, тому що вказані твердження спростовуються відповіддю приватного нотаріуса Нікітюк О.М. від 14.12.2020р., та довіреності ОСОБА_1 від 16.12.2005р. реєстр. №356 на ОСОБА_35 посвідченим саме приватним нотаріусом Нікітюк О.М. (а.с. 198 т. 4), Та обставина, що позивач разом із дружиною з власної ініціативи і волі звертались до нотаріуса відносно відчуження магазину на користь ОСОБА_30 ще 7 червня 2017 року, у зв`язку з чим навіть нотаріусом були підготовлені проекти угод, тобто коли ще не існували вказані в позові обставини, (а саме смерть доньки та не бажання відповідача поховати її у землю), спростовує твердження позивача про те, ще він уклав угоду 12.06.2017р. внаслідок того, що ОСОБА_30 після смерті своєї дружини і доньки позивача погрожував йому не поховати доньку у землю і тільки після його укладення він 13.06.2017р. організував поховання доньки у землю за православним звичаєм.

Вказане переконливо свідчить що вказані позивачем обставини укладення угоди під впливом тиску та тяжкої обставини не відповідають дійсності. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що такий доказ, про який суд та відповідач не знали на час розгляду, є нововиявленою обставиною, має значення для вирішення справи, оскільки свідчить що позивач ще за життя доньки готувався та бажав укласти угоди на користь ОСОБА_2 , та повністю спростовує його твердження що його волі на укладення договору не було та договір укладено під впливом насильства з боку відповідача. Вказане узгоджується з поясненнями відповідача, наданими ним у судовому засіданні.

Відповідь ритуального агента ОСОБА_7 :

Суд дослідив, відповідь ритуального агента ОСОБА_7 від 01.10.2020р. обставини, які в неї зазначені заявник вважає є підставою для скасування судового рішення, а саме, та обставина що після смерті доньки ІНФОРМАЦІЯ_6 , та до укладення договору довічного утримання (у вечері 12.06.2020р.) позивач ОСОБА_1 , 12 червня 2020 року удень був на Таїровському кладовищі у м. Одеса та від ритуального агента ОСОБА_7 , що займався похованням доньки, дізнався про те, що ОСОБА_2 вже уклав договір на організацію проведення поховання, оплатив копку могили, вибрав всі необхідні речі для поховання дружини у землю, надав за них аванс, що підтверджується відповіддю ОСОБА_7 від 01.10.2020р. в який зазначено про те, що вдень 12.06.2017р. подружжя ОСОБА_19 бачили вириту яму на могилі, для поховання доньки, їм було відомо що ОСОБА_36 вже 12 червня зранку уклав договір на організацію проведення поховання, оплатив копку могили, вибрав всі необхідні речі для поховання дружини у землю, надав за них аванс. Вони повідомили ОСОБА_7 , що будуть укладати угоди, які призначені саме на 12.06.2017р..

Судом було прослухано технічний запис судового засідання по справі 522/9110/18 за позовом ОСОБА_3 (за правонаступництвом ОСОБА_1 ) до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсною, а саме покази свідка ОСОБА_7 , які він надавав по цій справі. Але суд, не бере цю обставину до уваги, з огляду на те, що на підтвердження зазначених ним у відповіді від 01.10.2020р. обставин ОСОБА_7 , мав бути допитаний у судовому засіданні у якості свідка по вказаній справі, проте допит свідків не передбачено при розгляді справи за нововиявленими обставинами.

Заповіт на свідка :

Заявник вказує що йому стало відомо 22 вересня 2020 року, що ОСОБА_3 склала заповіт на користь свідка по справі ОСОБА_5 , а 15 вересня 2020 року йому стало відомо що позивач по справі ОСОБА_1 склав заповіт на користь свідка по справі ОСОБА_6 , ці відомості не могли бути відомі йому на час розгляду справи.

В ході розгляду справи заявник з його представником зазначили, що згідно витребуваних судом доказів з`ясувалось та на їх думку підтвердилась та обставина, що позивач разом зі своєю дружиною до допиту у якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в судовому засіданні, склали заповіт на ОСОБА_6 , таким чином на їх думку ця обставина викликає сумніви в наданих свідком поясненнях та на їх думку, у випадку якщо б суд про це знав, то це мало б суттєве значення та є підставою скасування судового рішення.

Наявність заповіту від 14.07.2017р., який позивач ОСОБА_1 склав і на користь ОСОБА_6 , свідка по справі, з боку позивача, підтверджується архівною довідкою Одеського державного нотаріального архіву від 11.12.2020р. №4337/01-20 до якої додається копія заповіту ОСОБА_1 складеного 14.07.2017р. посвідченого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Білик О.Г., яким на випадок його смерті зроблено таке розпорядження: все його майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день його смерті буде належати йому, та на що він за законом матиме право, заповідає ОСОБА_3 , а якщо спадкоємець ОСОБА_3 зазначена в цьому заповіті, помре раніше нього, не прийме спадщину, відмовиться від її прийняття чи буде усунена від права на спадкування, все його майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось, та взагалі все те що на день його смерті буде належати йому, та на що він за законом матиме право, заповідає - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Також наявність заповіту від 14.07.2017р., який тоді ще третя особа по справі ОСОБА_3 склала і на користь ОСОБА_6 , свідка по справі, з боку позивача, підтверджується архівною довідкою Одеського державного нотаріального архіву від 11.12.2020р. №4337/01-20, до якої додається копія заповіту ОСОБА_3 складеного 14.07.2017р. посвідченого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Білик О.Г., яким на випадок її смерті зроблено таке розпорядження: все її майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день її смерті буде належати їй, та на що вона за законом матиме право, заповідає ОСОБА_1 , якщо спадкоємець ОСОБА_1 , зазначений в цьому заповіті, помре раніше неї, не прийме спадщину, відмовиться від її прийняття чи буде усунений від права на спадкування, все її майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось, та взагалі все те що на день її смерті буде належати їй, та на що вона за законом матиме право, заповідає - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

При цьому суд врахував, що заповіти були складені подружжям ОСОБА_19 14 липня 2017 року, тобто раніше ніж були надані в судовому засіданні покази у якості свідка по справі з боку позивача свідка ОСОБА_6 яка з членами її сім`ї надали у 2018 році. Тому суд вбачає зацікавленість свідка та членів її сім`ї - ОСОБА_37 , та ОСОБА_38 на час надання свідчень по справі в задоволенні позовних вимог позивача тому, що згідно заповітів подружжя ОСОБА_19 від 14.07.2017р. вона має право успадкувати все належне їм майно на день їх смерті та на те, на яке вони матимуть право. При цьому суд враховує що її зацікавленість у розгляді справи на користь позивача ОСОБА_1 , та її обізнаність щодо заповітів подружжя ОСОБА_19 на її користь, особисто підтвердив в судовому засіданні і сам позивач ОСОБА_1 який повідомив що квартира АДРЕСА_3 , вже не його, по заповіту його дружини ОСОБА_3 вона вже належить свідку ОСОБА_6 , в неї троє дітей і двоє онуків.

Суд не прийняв до уваги твердження представника позивача щодо не обізнаності ОСОБА_6 про складений на її користь подружжям ОСОБА_19 заповіту, тому що ОСОБА_1 в судовому засіданні особисто підтвердив, що квартиру його дружина заповідала ОСОБА_6 , квартира вже належить її, вона сплачує за неї комунальні послуги користується іноді пускає його туди пожити.

Якщо б суду на час розгляду справи було відомо про наявність заповітів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 складених на користь свідка з боку позивача ОСОБА_6 , суд дійшов би до інших висновків щодо доказів встановлення наявності психічного тиску та погроз не поховати ОСОБА_8 у землю за православними канонами.

Враховуючи, що покази ОСОБА_6 - свідка по справі та покази членів її сім`ї ОСОБА_38 та ОСОБА_37 суд взяв до уваги щодо підтвердження факту погроз з боку відповідача не поховати дружину за православними канонами у землю, з урахуванням встановлення наявності заповітів, а інших доказів погроз з боку ОСОБА_2 матеріали справи не містять та позивачем не надано, суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_6 та члени її сім`ї є зацікавленими особами у вирішенні справи на користь позивача, їх покази не можна вважати об`єктивними, з огляду на наявність заповіту.

При цьому з рішення суду також вбачається, що інші свідки свідчили зі слів ОСОБА_1 , саме свідок ОСОБА_5 , тільки через 40 днів дізналась про смерть доньки позивача, та про погрози з боку ОСОБА_2 дізналась тільки зі слів ОСОБА_1 через 40 днів, вже після конфлікту, який стався між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не була очевидцем укладення договорів. Свідок ОСОБА_39 взагалі показала, що їй не відомо про будь-які угоди укладені 12 червня 2017 року, та не відомо на кого конкретно та яке майно було оформлено.

Суд з вищезазначених підстав з урахуванням нововиявлених обставин ставиться критично до показів ОСОБА_6 та інших свідків щодо погроз та не приймає їх до уваги.

Перегляд судового рішення за нововоиявленими обставинами є окремою процесуальною формою судового процесу, яка визначається юридичною природою цих обставин.

Задовольняючи заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що наявні нововиявлені обставини свідчать про те, що правочини готувалися до смерті і не зв`язані з раптовим настанням смерті. Оскільки суд першої інстанції не дослідив всі обставини які існували на час розгляду справи; ці обставини не були та не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони (обставини) входять до предмета доказування у справі та могли вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які брали участь у справі, таким чином є нововиявленими обставинами, наявність яких підтверджено відповідними доказами, про які зазначено в наявній заяві.

При добровільній волі особа чітко розуміє характер своїх дій та бажає настання конкретного результату. Бажання це прагнення досягти конкретного результату, що передбачає свідому цілеспрямовану діяльність особи.

Воля у правочинах завжди спрямована саме на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із статтею 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Договір довічного утримання є правомірним, якщо не доведено протилежне.

Відповідно до статей 744, 745 ЦПК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другої стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартири або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність , взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 ЦПК У.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем не надано належних доказів того, що він був укладений під погрозою внаслідок тяжких обставин на вкрай невигідних умовах. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, стороною позивача належними та допустимими доказами не спростована та обставина, що відповідач знав про нововиявленні обставини раніше.

Тому суд з урахуванням усіх нововиявлених обставин у сукупності із іншими матеріалами справи, і що на протязі судових засідань позивач ОСОБА_1 надавав суперечливі покази, виходив з того, що укладення договору було домовлено між сторонами заздалегідь за життя доньки та не було пов`язано з фактом її смерті дії позивача при укладання договору були усвідомлені, цілеспрямовані, вольові та спрямовані на досягнення певних правових наслідків, заявлені в позові підстави щодо погроз, а саме укладення ним договору довічного утримання під впливом психічного тиску з боку відповідача не поховати доньку у землю, та під впливом тяжкої для нього обставини не знайшли свого підтвердження, а тому вказана позовна вимога не підлягає задоволенню. Відсутність волевиявлення позивача на укладення угоди у встановленому законом порядку належними і допустимими доказами позивачем не доведена.

Посилання позивача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд безпідставно не врахував, що наведені заявником у заяві обставини не є нововиявленими, а тому у даному випадку не має підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне: «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 93, сс. 24-25, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що заявником ОСОБА_2 доведено належним чином обґрунтованість підстав заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Й, навпаки, позивачем ОСОБА_1 не спростовані доводи заяви.

У п. 3 постанови №4 від 30 березня 2012 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (частина друга статті 361 ЦПК).

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 361 ЦПК, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається».

У пп. 4, 7 вказаної постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначав, що «вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги (зокрема, погіршення майнового стану відповідача після ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів).

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в апеляційній або касаційній скарзі чи в заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України або які могли бути встановлені при всебічному і повному з`ясуванні судом обставин справи, тобто при виконанні вимог частини четвертої статті 10 ЦПК, не є нововиявленими обставинами.

Неподання стороною або особою, яка бере учать у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Обставини, які відповідно до пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, тавплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Згідно із частиною третьою статті 60 ЦПК доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі та щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір, а тому підставою для скасування судового рішення є не всі невідомі на час розгляду справи обставини, а лише ті, які входять до предмета доказування у справі (стаття 179 ЦПК)».

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правовий висновок Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення заяви, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що, наведені у відповіді юридичного департаменту Одеської міської ради від 11 вересня 2020 року, відповіді ТОВ «Одеського бюро технічної інвентаризації» від 30 вересня 2020 року, відповіді ПП «Дельта-Консалтинг» від 11 вересня 2020 року, відповіді приватного нотаріуса Никитюк О.М. від 17 грудня 2020 року, відповіді ритуального агента ОСОБА_7 від 01 жовтня 2020 року, наявність заповітів на свідків по справі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , складених 14 липня 2017 року, про що заявнику стало відомо у вересня 2020 року, свідчення яких було покладено в основу судового рішення, яке переглядається,

обставини існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі, крім того отримані у судовому засіданні докази спростовують факти, покладені в основу судового рішення.Тому вказані обставини є нововиявленими, які підтверджуються фактичними даними (доказами), та в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Отже, вказані новоявлені обставини повністю спростовують підстави позову.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами..

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції, залишення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами без задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 20 червня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік