Постанова

Іменем України

14 червня 2022 року

м. Київ

справа № 372/2158/19

провадження № 61-18288св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - адвоката Величка Михайла Миколайовича на рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 грудня 2020 року у складі судді Зінченко О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Мережко М. В., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки частково недійсним, визнання покупцем за договором купівлі-продажу земельної ділянки.

В обґрунтування позову посилався на те, що 16 лютого 2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,3894 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:013:0029, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, Підгірцівська сільська рада, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального кругу Стабровською О. А. та зареєстрований в реєстрі за № 159.

Позивач зазначав, що продавцем земельної ділянки за вказаним договором виступав ОСОБА_2 , а покупцем -відповідачка ОСОБА_3 , яка є рідною сестрою його дружини.

Відповідно до умов вказаного договору продаж земельної ділянки вчинено за 52 900 грн.

ОСОБА_1 вказував, що незважаючи на те, що покупцем земельної ділянки за договором виступала ОСОБА_3 , фактичним покупцем був він, так як саме він здійснив оплату вартості земельної ділянки за рахунок особистих коштів, що підтверджується та не заперечується продавцем цієї земельної ділянки, а також тим, що відповідачка ОСОБА_3 не мала коштів на придбання земельної ділянки та проживала разом із сім`єю позивача у належному йому на праві власності будинку.

Позивач також зазначав, що з ОСОБА_3 було узгоджено, що вона зобов`язується передати (через оформлення договору дарування) спірне майно його сину ОСОБА_4 по досягненню ним повноліття.

Посилаючись на викладені обставини та на удаваність правочину у частині сторони, ОСОБА_1 просив:

- визнати частково недійсним в частині покупця ОСОБА_3 договір купівлі-продажу від 16 лютого 2017 року земельної ділянки площею 0,3894 га, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, Підгірцівська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки :03:0130029, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального кругу Стабровською О. А. та зареєстрований в реєстрі за № 159;

- визнати ОСОБА_1 покупцем за договором купівлі-продажу від 16 лютого 2017 року земельної ділянки площею 0,3894 га, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, Підгірцівська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки :03:0130029, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального кругу Стабровською О. А. та зареєстрований в реєстрі за № 159.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 25 липня 2019 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем цих позовних вимог.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Комліченко К. О. подала апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Комліченко К. О. залишено без задоволення, рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 грудня 2020 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 та його представник - адвокат Величко М. М. звернулись до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року.

В касаційній скарзі заявники просять суд оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Заявники зазначають, що позивачем ОСОБА_1 доведено той факт, що саме він є фактичним покупцем спірної земельної ділянки. Вказують, що відповідачка ОСОБА_3 виступила лише формальним покупцем, оскільки вона не здійснювала жодних дій, спрямованих на придбання спірної земельної ділянки, не здійснювала розрахунку за придбане майно, не була знайома з її продавцем - ОСОБА_2 , не вчиняла дій щодо досягнення домовленості з приводу укладення спірного правочину та не приймала спірну ділянку в натурі.

Доводи інших учасників справи

05 січня 2022 року ОСОБА_3 подала засобами поштового зв`язку відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - адвоката Величка М. М., в якому просить суд у задоволенні вказаної касаційної скарги відмовити, оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2022 року відзив ОСОБА_3 повернуто заявнику без розгляду.

04 лютого 2022 року та 14 лютого 2022 року на адресу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду через засоби поштового зв`язку від ОСОБА_3 повторно надійшли відзиви на касаційну скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на його подання.

Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2022 року клопотання ОСОБА_3

про поновлення строку на подання відзиву задоволено частково, продовжено строк на подання відзиву.

ОСОБА_3 просить суд у задоволенні касаційної скарги відмовити, оскаржувані судові рішення залишити без змін, зазначаючи, що висновки судів попередніх інстанцій відповідають обставинам справи, докази досліджені повно, а відтак, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 24 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

21 січня 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 16 лютого 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,3894 га, виділеної в натурі (на місцевості), що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, Підгірцівська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки :03:0130029, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стабровською О. А., реєстровий номер 159.

Дана обставина підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 16 лютого 2017 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності.

В якості Продавця за вищевказаним договором виступав ОСОБА_2 , а в якості Покупця - ОСОБА_3 .

Згідно з пунктом 2.1. Договору купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки :03:013:0029, продаж земельної ділянки вчинено за 52 900 грн.

Згідно з пунктом 2.2 Договору гроші у сумі 52 900 грн сплачені Покупцем та отримані Продавцем до підписання цього договору, у національній грошовій одиниці. Сторони свідчать, що розрахунок між ними відбувся з дотриманням вимоги статті 1087 ЦК України та постанови Національного банку України № 210 від 06 червня 2013 року. На час підписання цього договору сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків.

У пункті 5.4 Договору зазначено, що Покупець довела до відома Продавця, а Продавець взяв до відома той факт, що на момент підписання цього договору Покупець у шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю без укладення шлюбу і гроші, які витрачаються нею для придбання земельної ділянки, не є спільною сумісною власністю, а є її особистою приватною власністю і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на гроші (чи їх частку), у тому числі відповідно до статей 65, 74 та 97 СК України відсутні.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд має з'ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Згідно частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суди попередніх інстанцій установили, що 16 лютого 2017 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,3894 га, виділену в натурі (на місцевості), що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, Підгірцівська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки :03:013:0029

При цьому згідно з пунктом 2.2 Договору, гроші у сумі 52 900 грн сплачені покупцем та отримані продавцем до підписання цього договору, у національній грошовій одиниці.

Встановлено, що покупець довела до відома продавця, а продавець взяв до відома той факт, що на момент підписання цього договору покупець у шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю без укладення шлюбу і гроші, які витрачаються нею для придбання земельної ділянки не є спільною сумісною власністю, а є її особистою приватною власністю і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на гроші (чи їх частку), у тому числі відповідно до статей 65,74 та 97 СК України, відсутні (пункт 5.4 Договору).

Суди попередніх інстанцій встановили, що належних та допустимих доказів на підтвердження того, що фактичним покупцем земельної ділянки був ОСОБА_1 та саме він здійснив оплату вартості земельної ділянки за рахунок належних йому особистих коштів, стороною позивача не надано.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

При цьому слід ураховувати, що нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним/недійсним у частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.

Наведені висновки відповідають правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного судувід 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680сво20).

Отже, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши оцінку всім наявним у справі доказам, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог позову.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - адвоката Величка Михайла Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов