П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2022 року м. Київ

Справа № 761/43053/21

Провадження: № 22-ц/824/4180/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Нежури В.А., Соколової В.В.

секретар Івасенко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Бровка Олександра Михайловича в інтересах ОСОБА_1

на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 грудня 2021 року, постановлену під головуванням судді Романишеної І.П.,

у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, обґрунтовуючи її тим, що в листопаді 2021 року їй стало відомо про винесення приватним виконавцем виконавчого постанови про відкриття виконавчого провадження №67223293 із примусового виконання виконавчого напису №45335, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., про стягнення з неї, ОСОБА_1 (теперішнє прізвище - ОСОБА_1 ), на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» грошових коштів. Оскільки виконавчий напис було вчинено на кредитному договорі, який укладався в електронній формі, вважала, що під час вчинення виконавчого напису приватним нотаріусом Остапенком Є.М. було грубо порушено ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та застосовано нечинні на момент вчинення виконавчого напису норми, які регулюють вчинення виконавчих написів по кредитних договорах, укладених у простій письмовій формі, а тому виконавчий напис підлягає скасуванню. А тому, вона, позивачка, має намір звернутися з відповідним позовом до Шевченківського районного суду міста Києва про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Необхідність подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви обмовлена тим, що приватним виконавцем Жарчинським О.А. вчиняються активні дії, направлені на виконання оскаржуваного виконавчого напису, зокрема, 21 жовтня 2021 року було винесено постанову про стягнення з боржника - ОСОБА_1 основної винагороди у виконавчому провадженні та стягнення витрат виконавчого провадження, 09 листопада 2021 року було винесено дві постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у вказаному виконавчому провадженні. Отже, у випадку не зупинення виконання за виконавчим документом відбудеться подальше звернення стягнення на її, ОСОБА_1 , заробітну плату, що є єдиним джерелом доходу. Незастосування заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення майбутнього позову, а тому просила суд зупинити стягнення на підставі виконавчого напису.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 03 грудня 2021 року заяву ОСОБА_1 повернуто заявнику.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Бровко О.М. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що позивачка уклала кредитний договір в електронній формі, відповідно до умов якого, кредит надавався на споживчі цілі. У зв`язку з цим, до правовідносин сторін підлягають застосуванню положення Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Тлумачення ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить, що звільнення споживачів від сплати судового збору має відбуватися не тільки у судів першої інстанції при пред`явленні позову, що пов`язаний з порушенням прав споживача, але й при поданні заяв про забезпечення доказів або забезпечення такого позову. Такий висновок повністю узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, який викладений у постанові від 12 серпня 2020 року у справі №638/6060/18. Зазначив, що у даній постанові Верховного Суду зроблений висновок про звільнення споживачів від сплати судового збору саме за подання заяви про забезпечення позову, що повністю спростовує висновок суду першої інстанції про те, що позивач не відноситься до категорії осіб, взагалі звільнених від сплати судового збору.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 17 січня 2022 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Повертаючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не відноситься до категорій осіб взагалі звільнених від сплати судового збору, а приведена в заяві постанова Верховного Суду стосується пільг при зверненні споживача до суду за захистом своїх прав, а не пільг при подачі заяви про забезпечення позову в такій категорії справ.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддівпогодитись не може виходячи з наступного.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги, встановленому статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати, що споживачі не мають пільги щодо сплати судового збору, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову.

Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» слова «державного мита» замінені словами «судового збору».

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Порушені права можуть захищатися як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу (при поданні апеляційної та касаційної скарг). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 2 ЦПК України).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).

Урахувавши викладене, Верховний Суд у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 638/6060/18 дійшов висновку про те, що тлумачення статті 5 Закону України «Про судовий збір» та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить, що звільнення споживачів від сплати судового збору має відбуватися не тільки у суді першої інстанції при пред`явленні позову, що пов`язаний з порушенням прав споживача, але й при поданні заяв про забезпечення доказів або забезпечення такого позову.

Також, слід звернути увагу на те, що згідно зі статтею 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог статті 87 Закону України «Про нотаріат» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 29 червня 1999року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі - Перелік).

Згідно з пунктом 2 вказаного Переліку для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Відповідно до статті 90 Закону України «Про нотаріат», стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Виконавчим написом є розпорядження нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника. Тому вчинення виконавчого напису - це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов`язань боржника.

Оскільки вчинення виконавчого напису нотаріусом є одним з видів позасудового захисту прав кредитора, а безпосередньо виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», кредитор після вчинення нотаріусом виконавчого напису має право звернутися до органів державної виконавчої служби або до приватного виконавця з метою примусового стягнення заборгованості за кредитом.

При цьому, нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Це суперечить правовому статусу нотаріуса, визначеному у статтях 1, 9 Закону № 3425-ХІІ.

При стягненні за виконавчим написом нотаріуса боржник не позбавлений права на захист своїх прав. Стягнення провадиться в рамках виконавчого провадження, яке дозволяє боржнику користуватися правом захисту, в тому числі судового. Предметом позову в таких справах є спір про право, зокрема позивач заперечує наявність у нього суми заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому написі.

Отже, позов про визнання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню, стосується кредитних правовідносин. У випадку пред`явлення такого позову споживачем фінансових послуг підлягає застосуванню положення частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 643/2870/18.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 як споживач звернулась до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. При цьому, позивачкою зазначено, що виконавчий напис приватного нотаріуса, який вона має намір оскаржити, вчинений щодо задоволення вимог ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та стягнення з неї заборгованості за укладеним кредитним договором.

Суд першої інстанції не надавши належної оцінки доводам заявника щодо відсутності у неї як споживача обов`язку сплачувати судовий збір за подання заяви про забезпечення позову та залишивши поза увагою висновки Верховного Суду з цього приводу, дійшов помилкового висновку про повернення ОСОБА_1 заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, оскаржувана ухвала, як постановлена з грубим порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України,суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Бровка Олександра Михайловича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 грудня 2021 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді В.А. Нежура

В.В. Соколова