Провадження № 22-ц/802/112/22 Категорія: 18 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 02 листопада 2017 року між нею та фізичною особою-підприємцем (далі - ФОП) ОСОБА_2 було укладено усний договір про монтаж теплої підлоги у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вказувала, що отримала від відповідача рахунок № СФ-00004469 на суму 13 074 грн та оплатила його, але у квитанції помилково зазначила квартиру НОМЕР_1 , а не НОМЕР_2 . Цього ж дня повідомила відповідача про допущену помилку щодо номеру квартири та просила врахувати її.

Позивач також зазначала, що 27 листопада 2017 року вона відмовилася від договору та просила відповідача повернути сплачені нею кошти, на що останній не відреагував.

Вважає, що вказаний договір не був укладений з відповідачем, оскільки не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просила суд визнати усний договір від 02 листопада 2017 року, що укладений між нею та ФОП ОСОБА_2 недійсним з моменту виявлення недоліків, застосувати наслідки недійсності договору шляхом стягнення з відповідача на її користь грошових коштів у розмірі 35 562 грн - середньої суми ринкової вартості послуг, із застосуванням норм ст. 216 ЦК України, 3 016 грн 73 коп. інфляційних втрат, 1 177 грн 73 коп. 3% річних та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено усний договір про монтаж теплої підлоги у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , на виконання умов якого вона 03 листопада 2017 року сплатила 13 074 грн, проте у квитанції помилково зазначила номер квартири НОМЕР_1 замість НОМЕР_2 . Цього ж дня позивач повідомила відповідача про допущену помилку щодо номеру квартири та просила врахувати її. Згодом 27 листопада 2017 року вона відмовилася від договору та просила відповідача повернути сплачені нею кошти, однак останній її вимогу проігнорував. Вважають, що оскільки відповідач не здійснив монтаж теплої підлоги у квартирі НОМЕР_2 за вказаною адресою в обумовлений строк, а іншим підрядником було проведено вказані роботи пізніше за іншими цінами, тому він зобов`язаний сплатити позивачу грошові кошти у розмірі 35 562 грн, що є середньою сумою ринкової вартості таких послуг, інфляційні втрати у розмірі 3 016 грн 73 коп., 3% річних у розмірі 1 177 грн 73 коп. та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, спричинених внаслідок невиконання відповідачем зобов`язання за договором тривалий час. Тому вважають, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ФОП ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, 31 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Атлант-2» було укладено договір № 58.03.1.75 про сплату внесків за квартиру АДРЕСА_2 (а.с.18-20). Згідно додаткової угоди № 1 від 01 травня 2018 року до вказаного договору сторони домовились, що об`єкт нерухомості розташований за адресою: АДРЕСА_6 (а.с.22).

Судом першої інстанції встановлено, що згідно квитанції АТ КБ «Приватбанк» від 03 листопада 2017 року № 0.0.885143642.1 позивач ОСОБА_1 перерахувала відповідачу ФОП ОСОБА_2 13 074 грн, з призначенням «оплата за послуги та матеріали згідно рахунку № СФ-00004469 від 02 листопада 2017 року (встановлення теплої підлоги кв. АДРЕСА_7 ) від ОСОБА_1 » (а.с.25).

Відповідач у суді першої інстанції не заперечував факт укладення між ним та позивачем усного договору з монтажу теплої підлоги, але саме у квартирі НОМЕР_1 за зазначеною адресою, а не НОМЕР_2 .

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 свої вимоги мотивувала тим, що укладений між нею та відповідачем ФОП ОСОБА_2 усний договір про монтаж теплої підлоги у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , необхідно визнати недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, оскільки при його укладенні сторонами не було дотримано його обов`язкової письмової форми та він не є таким, що був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Наведене правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 бажала створення правових наслідків правочином, оскільки на його виконання передала відповідачу ФОП ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 13 074 грн, що відповідно до наведених правових норм не може бути підставою для визнання правочину недійсним на підставі ст. 234 ЦК України (фіктивність правочину), оскільки одна з його сторін намагалася досягти правових наслідків.

Водночас доказів на підтвердження існування договірних відносин між нею та відповідачем, позивач суду не надала.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Оскільки чинним цивільним законодавством не встановлена обов`язкова недійсність договору підряду між фізичною особою та суб`єктом господарювання, у разі недотримання ними вимог стосовно письмової форми правочину, суд зробив правильний висновок, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору з цієї підстави до задоволення не підлягають.

З огляду на те, що суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним договору, тому цілком обґрунтовано відмовив у задоволенні і інших похідних від неї вимог, а саме про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення моральної шкоди.

Отже, вищенаведене дає підстави вважати, що позивач ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не довела тих обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, не надала належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, у зв`язку з чим суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні її позову.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

Наведені позивачем ОСОБА_1 та її представником ОСОБА_3 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції, встановленими у справі обставинами і не впливають на законність рішення суду.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача та її представника з висновками суду першої інстанції, є подібними доводам, які викладені у позовній заяві, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: