_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 1512/1742/2012
Провадження № 2/947/1121/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2022 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Гниличенко М.В.

за участю секретаря судового засідання Намазової К.М., Тіщенка О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсним договору іпотеки, суд -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2012 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», звернулось до Київського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» суму заборгованості за кредитним договором № ML-500/080/2008 від 13.06.2008 року у розмірі 206403,35 доларів США та 525 гривень, що всього за курсом НБУ станом на 20.12.2011 року (дату розрахунку) 7,9899 гривень за 1 долар США становить 1649667,12 гривень; стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3219,00 гривень.

Ухвалою судді Київського районного суду м.Одеси Салтан Л.В. від 14.02.2012 року було відкрито провадження за даним позовом.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 09.12.2013 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про припинення правовідношення та визнання недійсним договору іпотеки в одне провадження з первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, який у подальшому позивачем було уточнено.

01.04.2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

01.10.2014 року матеріали цивільної справи № 1512/1742/2012 передано на розгляд судді Київського районного суду м.Одеси Літвіновій І.А., що вбачається із ухвали Київського районного суду м.Одеси від 01.10.2014 року про прийняття до провадження цивільної справи №1512/1742/2012 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання зобов`язання за кредитним договором припиненим, визнання договору іпотеки недійсним, зобов`язання вчинення певних дій та стягнення збитків.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 28.10.2014 року ухвалено вважати заміненим позивача ПАТ «ОТП Банк» на правонаступника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в цивільній справі №1512/1742/2012.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18.11.2014 року об`єднано в одне провадження справи за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про припинення правовідносин за кредитним договором і визнання недійсним договору іпотеки та за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки./а.с.95,т.3/

05.05.2015 року дану справу на підставі ст.11-1 ЦПК України передано для розгляду судді Калашниковій О.І. у зв`язку з закінченням повноважень судді Літвінової І.А.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 07.05.2015 року прийнято вказану цивільну справу №1512/1742/2012 до провадження судді Калашнікової О.І.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 06.06.2017 року на підставі заяви ТОВ «ОТП Факторинг Україна» позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки було залишено без розгляду.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 19.01.2018 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання зобов`язання за кредитним договором припиненим, визнання договору іпотеки недійсним, зобов`язання вчинення певних дій по справі за основним позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без розглядуна підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України у зв`язку з повторною неявкою ОСОБА_1 у судове засідання.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 19.01.2018 року позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-500/080/2008 від 13 червня 2008року в загальному розмірі 4669307 грн 96 коп, де борг за кредитом становить 2138769,92 грн, заборгованість за відсотками 195884,06 грн, пеня 2334653,98 грн. Також, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму судового збору у розмірі 3219 грн. 00 коп./а.с.20,т.4/

Відповідачем ОСОБА_1 було подано дві апеляційні скарги, зокрема на рішення суду від 19.01.2018 року та ухвалу суду про залишення зустрічного позову без розгляду від 19.01.2018 року.

Постановою Одеського апеляційного суду від 15.05.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м.Одеси від 19.01.2018 року змінено в частині стягнення заборгованості за відсотками та пенею. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-500/080/2008 від 13 червня 2008 року станом на 14.11.2011 року: борг за кредитом 181864,17 доларів США; заборгованість за відсотками 10947,12 доларів США; пеня 87 082,88 грн. Стягнуто з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати за оплату судового збору за апеляційну скаргу в сумі 2281 грн.69 коп. Також, апеляційною інстанцією було скасовано ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 19.01.2018 року про залишення без розгляду зустрічного позову та передано справу для подальшого розгляду в суд першої інстанції./а.с.165,169,т.4/

Постановою Верховного Суду від 20.01.2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м.Одеси від 19.01.2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15.05.2019 року скасовано, цивільну справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. /а.с.252,т.4/

24.02.2021 року на адресу Київського районного суду м.Одеси надійшла вищевказана цивільна справа.

Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.03.2021 року вказану цивільну справу було передано судді Гниличенко М.В.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 05.03.2021 року прийнято до провадження цивільну справу № 1512/1742/2012 за позовною заявою ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Розгляд цивільної справи призначено у порядку загального позовного провадження. Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі.

08.06.2021 року на адресу Київського районного суду м.Одеси надійшло клопотання заявника ОСОБА_1 про передачу матеріалів зустрічної позовної заяви до судді Калашнікової О.І., посилаючись на те, що після касаційного оскарження, матеріали зустрічного позову залишились в провадженні судді ОСОБА_2 та їх не було приєднано до вказаної справи./а.с.96,т.5/

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 08.06.2021 року в задоволенні клопотання представника заявника ОСОБА_1 адвоката Нижник Г.І. було відмовлено та одночасно вирішено питання щодо об`єднання позовних вимог по цивільній справі № 1512/1742/2012 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження №2/947/2095/21) та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання зобов`язання за кредитним договором припиненим, визнання договору іпотеки недійсним, зобов`язання вчинення певних дій (провадження №2/947/294/21)./а.с.101,т.5/.

Представником відповідача ОСОБА_1 на адресу суду надійшли уточнення до зустрічної позовної заяви, шляхом зменшення зустрічних позовних вимог, якими просили визнати недійсним договір іпотеки від 13 травня 2011 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за № 4183./а.с.170,т.6/, які було прийнято судом до розгляду. /а.с.170,т.6/

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 07.07.2021 року по даній справі було задоволено клопотання представника позивача за зустрічним позовом та витребувано від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» належним чином завірені копії матеріалів кредитної документації /справи/ за кредитним договором № ML-500/080/2008 від 13.06.2008 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 .

На виконання відповідної ухвали суду, представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надала суду належним чином завірені копії кредитної справи за кредитним договором № ML-500/080/2008 від 13.06.2008 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 на 150 аркушах, які було приєднано до матеріалів справи./а.с.1-150,т.6/

Представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» Мамчур І.В. до судового засідання не з`явилась, неодноразово належним чином повідомлялась, причини неявки суду невідомі, будь-яких заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило.

Представник ПАТ «ОТП Банк» Царюк М.З. до судового засідання не з`явилась, неодноразово належним чином повідомлялась, причини неявки суду невідомі, будь-яких заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило.

ОСОБА_1 та його представник адвокат Нижник Г.І. до судового засідання не з`явились, належним чином повідомлялись, через канцелярію суду ОСОБА_1 надав письмову заяву, якою у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості просив відмовити, зустрічний позов підтримав та просив задовольнити, та розглянути справу без його участі.

Дослідивши матеріали справи, та заслухавши пояснення усіх учасників процесу, які неодноразово було ними надано у попередніх судових засіданнях, та їх письмові пояснення та долучені до матеріалів справи докази, суд з огляду на те, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, приходить до наступного.

У відповідності до вимог ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих у порядку, передбаченому ст.ст.81- 89 ЦПК України.

У судовому засіданні встановлено, що 13 червня 2008 року ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № ML-500/080/2008, за умовами якого банк надав, а ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 198000,00 дол. США на строк до 13 червня 2021 року із використанням плаваючої процентної ставки, а саме фіксованого відсотка 4,49 % річних + FIDR, за користування кредитними коштами. Повернення кредитних коштів і сплату процентів позичальник зобов`язався здійснювати щомісячно у розміри та строки, визначені у графіку платежів./а.с.5,т.3/

13.05.2009 року, 12.07.2010 року, 13.05.2011 року ПАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_1 уклали додаткові угоди до кредитного договору. Додаткові угоди визначили періоди (з 13.05.2009 року по 13.10.2009 року, з 13.05.2011 року по 15.08.2011 року), коли для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися фіксована процентна ставка в розмірі 7% і 6,5% відповідно. Сторони виклали графік платежів в новій редакції, визначили права та обов`язки сторін при укладанні позичальником договору страхування з умовою розстрочки сплати повної суми страхового платежу./а.с.18,19, т.1/

У подальшому ОСОБА_1 припинив виконувати свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів і сплати відсотків за користування кредитом, проте неодноразово звертався з заявами щодо реструктуризації боргу або мирового врегулювання спору шляхом часткового продажу нерухомості, які було залишено банком поза увагою, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Відповідно досудової вимоги на адресу ОСОБА_1 № 22-2/766232 від 14.11.2011 року банк просив достроково виконати боргові зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі( а.с.161 т.2).

Отже, після того, як банк відправив позичальнику (боржнику) вимогу про дострокове погашення кредиту, він тим самим самостійно змінив строк повернення кредиту. Таким чином, вказаний строк повернення кредиту до 2021року, банк правомірно змінив на строк повернення відповідно до змісту вимоги, а сам кредитний договір припинив свою дію з моменту направлення вимоги, тобто з 14.11.2011 року.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання позивач, використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

З 26.06.2013 року на підставі Договору купівлі-продажу кредитного портфеля, укладеного 24.02.2012 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», до участі у справі було залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»./а.с.36,т.3/

Відповідно до пункту 3.1 Договору купівлі-продажу кредитного портфеля від 24 лютого 2012 року в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець (ПАТ «ОТП Банк») продає (переуступає) покупцю (ТОВ «ОТП Факторинг Україна») права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких міститься у додатку 1 до цього договору), а покупець приймає такий кредитний портфель та зобов`язується сплатити на користь продавця винагороду.

Представником ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було направлено на адресу відповідача ОСОБА_1 досудову вимогу від 22 березня 2012 року № 53814, якою відповідача було повідомлено про відступлення права вимоги від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та про наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором.

У подальшому, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», уточнивши позовні вимоги, просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 13.06.2008 року № ML-500/080/2008 у сумі 10856141,09 грн., з яких 2138769,92 грн. основна заборгованість за кредитом, 195884,06 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, 8521489,10 грн. пеня за порушення умов виконання зобов`язань за кредитним договором. / т.4 а.с. 1-3/.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 січня 2018 року позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було задоволено частково шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 13 червня 2008 року № ML-500/080/2008 у загальному розмірі 4669307,96 грн, з яких заборгованість за кредитом 2138769,92 грн, заборгованість за відсотками 195884,06 грн, пеня 2334653,98 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Одеського апеляційного суду від 15.05.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м.Одеси від 19.01.2018 року змінено в частині стягнення суми заборгованості за відсотками та пенею.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-500/080/2008 від 13 червня 2008року станом на 14.11.2011 року: борг за кредитом 181864,17 доларів США, заборгованість за відсотками 10947,12 доларів США, пеня 87 082,88 грн. Також, стягнуто судові витрати за оплату судового збору за апеляційну скаргу - 2281 грн.69 коп.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просив скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 січня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 травня 2019 року, ухвалити нове рішення про відмову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру кредитної заборгованості, апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог та вимог апеляційної скарги, стягнувши заборгованість в іноземній валюті, незважаючи на те, що позивач просив стягнути заборгованість у національній валюті. ОСОБА_1 також зазначив, що позивач ТОВ «ОТП Факторинг» неодноразово реалізовував своє право на формування предмету позову та уточнював позовні вимоги, зокрема 13.07.2017 року було подано уточнення позовної заяви, яким товариство просило стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість у загальному розмірі 10856141,09 грн. Тобто, остаточно предметом спору був сформований позивачем борг у національній валюті. Всупереч вищевикладеному, незважаючи на те, що позовні вимоги було сформовані у національній валюті, не наводячи жодних аргументів зміни рішення суду першої інстанції в частині тіла кредиту, апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог та прийняв рішення стягнути з ОСОБА_1 борг за кредитом у розмірі 181864,17 доларів США та заборгованість за відсотками у розмірі 10947,12 доларів США.

Також, заявник зазначив, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як юридична особа, яка не має статусу фінансової установи, не має права стягувати грошові кошти, отримані в позику за кредитним договором, проте суди не застосували до спірних правовідносин положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансової послуги відноситься така послуга як надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.

Пунктом 5 частини 1 вказаного Закону передбачено, що фінансова послуга це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Згідно з пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги /операції/, пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом та внесена до відповідного реєстру в встановленому законом порядку.

Отже, діяльність з обслуговування коштів, родовою ознакою яких є кредитний статус є фінансовою послугою. Право на надання фінансових послуг мають виключно фінансові установи, статус яких виникає з моменту видачі свідоцтва фінансової установи та внесення відповідного запису до Державного реєстру фінансових установ.

З огляду на те, що з 20.08.2015 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» втратило статус фінансової установи. Позивач не має право на обслуговування кредитних коштів. Позивач має право обслуговувати тільки ті кошти, які не мають статусу кредитних. Здійснення обслуговування інших коштів, родовою ознакою яких є кредитний статус, юридичними особами, які не мають статусу фінансової установи, забороняється. У зв`язку з цим, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не має права на стягнення з відповідача кредитних коштів, тому у задоволенні позову про стягнення заборгованості відповідач просив відмовити.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України, визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу як кредитної операції міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якого факторинг це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

У постановах від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) та від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується, зокрема, тим, що йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник набувач послуг чи товарів за первинним договором).

Перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах, визначений у статті 1054 ЦК України. Такими є банк або інша фінансова установа.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг.

У частинах першій, другій статті 7 цього Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Якщо право вимоги відступається за номінальною вартістю без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

10 квітня 2012 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало до Київського районного суду м. Одеси клопотання про залучення його до участі у справі замість ПАТ «ОТП Банк» у зв`язку із відступленням банком на користь товариства права вимоги, у тому числі і за кредитним договором від 13 червня 2008 року № ML-500/080/2008, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 .

Під час розгляду справи, представник ОСОБА_1 неодноразово порушував питання про необхідність дослідження обставин правомірності набуття ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права вимоги за кредитним договором, оскільки останнє, зокрема, не має права здійснювати операції з валютними цінностями.

Згідно з пунктом 1.2 Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв`язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 09 серпня 2002 року № 297, небанківська фінансова установа має право здійснювати операції, передбачені статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», якщо вони є валютними операціями, тільки після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до підпункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг належить до фінансових послуг.

Таким чином, ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями.

Постановою Верховного Суду від 20.01.2021 року по даній справі рішення Київського районного суду м.Одеси від 19.01.2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15.05.2019 року було скасовано, вказану цивільну справу передано на новий розгляд до Київського районного суду м.Одеси.

Вказаною постановою зазначено, що судами не встановлено і матеріалами справи не підтверджено наявність у ТОВ «ОТП Факторинг України» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями. З огляду на викладене для вирішення питання про належний суб`єктний склад учасників справи підлягають з`ясуванню обставини того, чи могло ТОВ «ОТП Факторинг Україна» станом на 24 лютого 2012 року набути право вимоги за кредитним договором в іноземній валюті, укладеним 13 червня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 .

Без з`ясування цих питань та їх дослідження судами неможливо зробити висновок щодо переходу права вимоги від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і, відповідно, вирішити спір по суті.

Відповідно до ч.5 ст.411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Згідно ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Судом встановлено, що на момент укладання договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 24 лютого 2012 року та договору про відступлення права вимоги від 24 лютого 2012 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не видавались генеральна та/або індивідуальна ліцензії Національного банку України на право здійснення операцій з іноземною валютою, у зв`язку з чим ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не могло набути право вимоги за валютним кредитним договором № ML-500/080/2008 від 13 червня 2008 року.

Відповідно до статей 192,193 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Види майна, що вважаються валютними цінностями, та порядок вчинення правочинів з ними встановлюється законом.

Частиною 2 статтею 2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» / в ред. від 12.01.2012р., яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин/ передбачено, що резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Згідно пункту 2 статті 1 Декрету до валютних операцій належать операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України.

Із змісту частини 2 статті 5 Декрету вбачається генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Пунктом 4 статті 5 Декрету передбачено, що індивідуальної ліцензії потребують такі операції як надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Згідно пункту 11 частини 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги» факторинг вважається фінансовою послугою. Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Вищезазначені положення були предметом дослідження Верховного Суду, який у своїй постанові від 16.12.2020 року по справі № 461/2900/11 зазначив наступне «Згідно з пунктом 1.2 Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, Національному оператору поштового зв`язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 09.08.2002 року № 297, небанківська фінансова установа має право здійснювати операції, передбачені статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», якщо вони є валютними операціями, тільки після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Згідно з відповіддю Національного банку України від 23 травня 2011 року №28-315/1902-6527, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не видавались генеральна та/або індивідуальна ліцензії Національного банку України на право здійснення операцій з іноземною валютою./а.с.72,т.5/

Крім того, відповідно до листа Національного банку України № 27-0006/20042 від 10.03.2021 року вбачається, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було внесено до Державного реєстру фінансових установ 03.12.2009 року та в подальшому 20.08.2015 року виключено із зазначеного реєстру за заявою товариства. Національний банк України не надавав ТОВ «ОТП Факторинг України» генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій, яка була чинною станом на момент укладання договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 24.02.2012 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна»./а.с.38-41,т.5/

Також, відповідно до вимог ст.5 Декрету Кабінету Міністрів від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» у період з 01.01.2005 року до 24.02.2012 року Національний банк України не видавав ТОВ «ОТП Факторинг України» індивідуальних ліцензій на здійснення валютних операцій.

Таким чином, через відсутність генеральної та/або індивідуальної ліцензії Національного банку України на право здійснення операцій з іноземною валютою на момент укладання договору купівлі-продажу кредитного портфелю (24.02.2012р.) ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не набуло право вимоги за валютним кредитним договором № ML-500/080/2008 від 13 червня 2008 року. У зв`язку з чим, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є неналежним позивачем у справі.

Судом встановлено, що на момент розгляду даної справи Верховним Судом в матеріалах справи були відсутні відомості про наявність у ТОВ «ОТП Факторинг України» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, тому Верховний Суд передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Крім того, представник ТОВ «ОТП Факторинг України» у своїх поясненнях посилається на те, що позбавлення позивача статусу фінансової установи виключає право ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на укладання нових договорів факторингу, але не позбавляє права на стягнення заборгованості за вже існуючими договорами. Проте, суд не погоджується з даними поясненнями.

20.08.2015 року Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг прийняла розпорядження № 2023 «Про виключення інформації про товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» з Державного реєстру фінансових послуг та анулювання свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, відповідно до пунктів 1, 2 якого Національна комісія постановила виключити інформацію про Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» з Державного реєстру фінансових послуг та анулювати Свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серії «ФК» № 241 та додаток до нього від 03.12.2009 року, видані Товариству.

Отже, з 20.08.2015 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» втратило статус фінансової установи та було виключено з Державного реєстру фінансових послуг.

Таким чином, кошти, які було запозичені за кредитним договором, мають родову ознаку кредитних коштів, а тому право на отримання таких коштів мають тільки фінансові установи. У зв`язку з втратою ТОВ «ОТП Факторинг Україна» статусу фінансової установи, позивач втратив своє право бути стороною кредитного договору, обслуговувати кредитні операції та отримувати кредитні кошти, що теж є підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Наявність статусу кредитних коштів підкреслює їх особливу правову природу та зумовлює необхідність дотримання вимог спеціального законодавства, яке регулює ринок фінансових послуг, зокрема Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Право на надання фінансових послуг (запозичення, отримання платежів, розрахунково-касове обслуговування тощо) мають виключно фінансові установи, статус яких виникає з моменту видачі свідоцтва фінансової установи та внесення відповідного запису до Державного реєстру фінансових установ.

Також, під час судового засідання представник позивача посилався на те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не повинно було отримувати ліцензію на здійснення операцій з валютними цінностями, так як ТОВ «ОТП Факторинг Україна» має Свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серії «ФК» № 241 від 03.12.2009 року, затверджене розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.12.2009 року № 916, у додатку до якого зазначено, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» має право на здійснення факторингу без отримання ліцензії./а.с.39,т.5/

Однак, суд не погоджується з даними доводами з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг /в редакції від 14.01.2006 року/ виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.

Державним органом, що здійснюють регулювання фінансових послуг, була Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України /ліквідована 08.02.2014 року/. Тобто, Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України мала право самостійно визначати, які операції підлягають ліцензуванню, а які ні, з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

На момент видачі вищезазначеного Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи серії «ФК» № 241 від 03.12.2009 року, надання фінансових послуг підлягало ліцензуванню, тобто право на надання таких послуг виникало після отримання ліцензії на провадження діяльності з надання фінансових послуг. Водночас, окремі фінансові послуги не передбачали ліцензування /зокрема факторинг/, але передбачали необхідність державної реєстрації надавачів таких послуг в якості фінансових установ.

З огляду на те, що здійснення факторингу є фінансовою послугою, яка передбачала необхідність реєстрації надавача таких послуг в якості фінансової установи, то 03.12.2009 року Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України було зареєстровано ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в якості фінансової установи, на підтвердження чого було видано Свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серії «ФК» № 241.

Однак, враховуючи те, що зазначена діяльність не передбачала необхідності отримання ліцензії, то в додатку до свідоцтва було прямо зазначено, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» має право на здійснення факторингу без отримання ліцензії /тобто ліцензії на право здійснення фінансових послуг/.

Разом з цим, як на момент видачі розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.12.2009 року № 916, так і на момент виникнення спірних правовідносин, питання регулювання обігу валютних цінностей відносились до Національного банку України, а не до Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України. Тобто, Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України не мала права вирішувати питання необхідності отримання валютної ліцензії, так як такі питання відносились до виключної компетенції Національного банку України.

Відповідно до ч.1 ст.13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного» /в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин/ Національний банк України є головним органом валютного контролю, що здійснює контроль за виконанням правил регулювання валютних операцій на території України з усіх питань, не віднесених цим Декретом до компетенції інших державних органів.

Пунктом 14 статті 7 Закону України «Про Національний банк України» /в ред., яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин/ було передбачено, що Національний Банк здійснює відповідно до визначених спеціальним законом повноважень валютне регулювання, визначає порядок здійснення операцій в іноземній валюті, організовує і здійснює валютний контроль за банками та іншими фінансовими установами, які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій.

Отже, регулювання обігу іноземної валюти здійснюється спеціальним законодавством, а Національний банк України є головним органом, який здійснює валютне регулювання та валютний контроль.

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Згідно пункту 2 статті 1 вказаного Декрету до валютних операцій належать операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України.

09.08.2002 року Національний банк України своєю постановою № 297 затвердив «Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв`язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій», відповідно до пункту 1.2. якого небанківська фінансова установа має право здійснювати операції, передбачені статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», якщо вони є валютними операціями, тільки після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Суд звертає увагу, що у цій справі Верховний Суд скасував рішення судів попередніх інстанцій та направив справу на новий розгляд із посиланням саме на вищезазначену постанову Національного банку України.

Суд погоджується з думкою представника відповідача про те, що представник позивача надає неправильну оцінку свідоцтва про реєстрацію фінансової установи № 241 від 03.12.2009 року та додатку до нього, так як із змісту зазначеного додатку випливає право ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на надання факторингу без отримання ліцензії на право здійснення фінансових послуг, а не валютної ліцензії, так як такі питання взагалі не відносились до компетенції Держкомфінпослуг. Водночас, якщо предметом фінансових послуг є валютні цінності, то фінансова установа повинна дотримуватись додатково вимог спеціального законодавства, відповідно до якого право на вчинення таких операцій виникає з моменту отримання валютної ліцензії. Крім того, представник позивача у судовому засіданні пояснив, що відкриття рахунків та зарахування платежів проводиться ТОВ «ОТП Факторинг Україна» лише у гривнях.

Також, суд звертає увагу, що посилання представника позивача на додаток до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установі серії «ФК» № 241 від 03.12.2009 року не є новою обставиною справи. Зазначений документ знаходиться в матеріалах справи, та відповідні обставини були предметом дослідження Верховного Суду. При цьому Верховний Суд врахував існування відповідних обставин, однак все рівно скасував попередні судові рішення саме із посиланням на необхідність з`ясування отримання товариством валютної ліцензії на здійснення операцій факторингу і іноземній валюті.

При цьому Верховний Суд однозначно зробив висновок про необхідність наявності у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» валютної ліцензії для набуття прав вимоги за кредитним договором № ML-500/080/2008 від 13 червня 2008 року, проте повернув справу до суду першої інстанції, оскільки в матеріалах справи була відсутня інформація про наявність такої ліцензії.

Таким чином, висновки Верховного Суду полягають не у встановленні необхідності отримання валютної ліцензії на здійснення факторингу, предметом якого є валютні цінності, а в тому, щоб встановити наявність такої валютної ліцензії у ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та в залежності від цього прийняти об`єктивне рішення.

За результатами нового розгляду судом було встановлено, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не отримувало валютну ліцензію для набуття права вимоги за Кредитним договором № ML-500/080/2008 від 13 червня 2008 року. Зазначені обставини були підтверджені як листом Національного банку України № 27-0006/20042 від 10.03.2021 року так і самим представником ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в судовому засіданні./а.с.72,т.5/

На підставі викладеного, з огляду на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 10.01.2021 року у цій справі та з урахуванням обставин справи, встановлених під час нового розгляду справи, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мало право набути вимоги за кредитним договором № ML-500/080/2008 від 13 червня 2008року, тобто є неналежним позивачем, тому у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості слід відмовити.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_1 суд зазначає наступне.

09.12.2013 р. ухвалою Київського районного суду м. Одеси прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про припинення правовідношення та визнання недійсним договору іпотеки в одне провадження з первісним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У жовтні 2021 р. ОСОБА_1 звернувся із заявою про уточнення зустрічної позовної заяви, згідно якої відповідач просив визнати недійсним договір іпотеки від 13 травня 2011 року, укладений між публічним акціонерним товариством «ОТП БАНК» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за № 4183.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач посилається на те, що укладання договору іпотеки від 13.05.2011 р. порушило вимоги ст. 233 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», стало наслідком недобросовісної поведінки Банку, в результаті чого виник істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду відповідача, у зв`язку із чим договір іпотеки повинен бути визнаний недійсним.

Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Верховний Суд у своїй постанові від 10 квітня 2020 р. у справі № 2-259/07 зробив висновок, що підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.

Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

У зустрічній позовній заяві та уточненні до неї представник відповідача посилається на те, що укладання договору іпотеки від 13.06.2011 р. стало наслідком настання обставин світової фінансової кризи, істотного зростання рівня інфляції та знецінення національної валюти, у зв`язку із чим ОСОБА_1 не зміг належним чином виконувати свої зобов`язання за кредитним договором.

На думку суду, обставини світової фінансової кризи не є важкими обставинами в розумінні приписів статті 233 ЦК України, оскільки такі обставини не є виключними саме щодо відповідача, так як стосуються й інших учасників цивільних правовідносин (постанова Верховного суду України від 11.10.2017 у справі №757/22651/15-ц).

Наявність інших тяжких обставин, які вплинули на укладання договору іпотеки від 13.06.2011 р., не були наведені відповідачем та не підтверджені відповідними доказами.

Отже, відповідачем не доведено наявність тяжких обставин, як обов`язкової умови застосування статті 233 ЦК України, а тому підстави для визнання недійсним договору іпотеки від 13.06.2011 р., як такого, що укладений під впливом тяжкої обставини, відсутні.

Щодо посилання відповідача на невідповідність положень оскаржуваного договору іпотеки Закону України «Про захист прав споживачів» суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів», відповідно до якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, Верховний суд України у своїй постанові від 08.06.2016 у справі № 6-330цс16 зробив висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Суд не встановив наявності одночасно всіх ознак, які свідчать про те, що умови договору іпотеки від 13.06.2011 р. є несправедливими відповідно до приписів статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів».

Перед укладенням оспорюваного договору іпотеки ОСОБА_1 був ознайомлений із істотними умовами оскаржуваного договору, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, вказаний договір укладено за ініціативи відповідача, при цьому останній свідомо уклав договір на зазначених у ньому умовах, а на час його укладення він не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору.

При підписанні договору іпотеки від 13.06.2011 р. ОСОБА_1 погодився з усіма умовами даного правочину і взяв на себе зобов`язання щодо його виконання.

Також судом не встановлено, що під час укладання договору іпотеки від 13.06.2011 р. ПАТ «ОТП БАНК» діяв недобросовісно, ввів відповідача в оману щодо умов договору або наслідків його укладання.

Водночас, частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, суд бере до уваги, що відповідач був ознайомлений із змістом договору іпотеки від 13.06.2011 р., про що свідчить факт його підписання відповідачем, волевиявлення сторін в момент укладання оскаржуваного договору іпотеки було вільним, відповідало внутрішній волі сторін, зміст договору іпотеки не суперечив Цивільному Кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, був укладений за вільною згодою сторін. Обставини на підтвердження зворотного судом не були встановлені.

Суд, з`ясувавши обставини справи та надавши відповідну правову оцінку зібраним доказам, дійшов висновку про те, що відповідач не надав доказів, які б підтверджували зустрічні позовні вимоги. Доводи про невідповідність договору іпотеки від 13.06.2011 р. вимогам закону не підтверджені належними доказами, а тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви.

Розподіл судових витрат у вигляді судового збору слід здійснити відповідно до ст.141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.11, 192, 193, 233, 512, 514, 526, 598, 627, 629, 656, 1048, 1054, 1077 ЦК України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про Національний банк України», Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного», ст. 18 «Про захист прав споживачів», ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ML-500/080/2008 від 13.06.2008 року відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсним договору іпотеки від 13 травня 2011 року відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення /виклику/ учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 16.06.2022 року.

Суддя Гниличенко М. В.