КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/233/2022
Справа № 204/813/21-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Ільєвої Т.Г. в м. Київ22 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення моральної та матеріальної шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення моральної та матеріальної шкоди, просив забезпечити гарантію права співавторівтехнології ОСОБА_1 « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в особі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на звернення до суду по справі «Про відшкодування моральної та матеріальної шкоди за рахунок держави, у зв`язку з невиконанням Державою Україна головного її обов`язку щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини шляхом забезпечення гарантії права ОСОБА_1 на звернення до суду та гарантії права на розгляд у суді, зокрема, адміністративної справи № 569 зп-20/160 та цивільної справи № 204/8741/20 щодо забезпечення гарантії права на захист моральних та матеріальних інтересів та поновлення і забезпечення особистих немайнових та майнових прав співавторів технології ОСОБА_1 « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в особі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 »; відшкодувати за рахунок держави моральну шкоду, яка є гарантією захисту прав фізичних та юридичних осіб від протиправних дій посадових осіб державних органів влади, на підставі ст. 1173, ч. 2 ст. 276 ЦК України, Конституції України, моральну шкоду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 кожному у розмірі 10000 місячних прожиткових мінімумів для працездатних осіб; відшкодувати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 одноразову матеріальну шкоду (упущена вигода), яка складає 1 % від розміру субсидій для громадян на 2021 рік для оплати енергоносіїв та комунальних послуг у розмірі 350 млн. грн. кожному; відшкодувати ОСОБА_2 матеріальну шкоду за період з 01 січня 2007 року по дату забезпечення реалізації у виробництво спільної інтелектуальної власності по заявкам на винаходи у розмірі всіх місячних мінімальних Єдиних соціальних внесків до Пенсійного фонду, відшкодувати ОСОБА_3 матеріальну шкоду за період з 01 січня 2007 року по дату її виплати у розмірі всіх місячних прожиткових мінімумів для працездатних осіб за вказаний період, відшкодувати ОСОБА_4 матеріальну шкоду за період з 01 вересня 2015 року по дату забезпечення реалізації у виробництво спільної інтелектуальної власності по вказаним заявкам на винаходи у розмірі всіх місячних мінімальних Єдиних соціальних внесків до Пенсійного фонду; відшкодувати ОСОБА_4 матеріальну шкоду за період з 01 вересня 2015 року по дату її виплати шкоду у розмірі всіх місячних прожиткових мінімумів для працездатних осіб за вказаний період, відшкодувати ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі вартості газу та електричної енергії за опалювальний період 2020 - 2021 року, а також можливості повернення боргу, який на сьогодні складає 32000 грн., перерахувати вказані кошти за моральні страждання у розмірі 40000 місячних прожиткових мінімумів для працездатних осіб та упущену вигоду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у розмірі 1400 млн. грн., які є коштами платників податків, на рахунок Благодійного фонду «Екологія-Геос».

Ухвалою Печерського районного суду м. Києвавід 22 вересня 2021 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто заявнику.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києвавід 22 вересня 2021 року та повернути справу на повторний розгляд до Печерського районного суду м. Києва у новому складі суду.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що судом першої інстанції не надано правової оцінки щодо дії постанови № 9 від 01 листопада 1996 року Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» та п. 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 757/43355/16-ц, в якій Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що позовні вимоги про визнання незаконними пов?язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду) не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства, вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених ст. 1176 ЦК України, як такі, що обмежують право громадянина на захист прав у суді, а саме гарантію права на звернення до суду та гарантію права на розгляд справи у суді, та як наслідок звільняють Державу Україна від забезпечення гарантії екологічних та інших прав, а також гарантії на захист матеріальних та моральних інтересів, встановлених ст. 50, 54, 56 Конституції України.

Від відповідача Кабінету Міністрів України надійшов відзив на апеляційну скаргу з пропуском строку, встановленого апеляційним судом, та заявлено клопотання про продовження цього строку, обґрунтоване тим, що відповідач отримав ухвалу про відкриття апеляційного провадження 31 грудня 2021 року, і враховуючи те, що представництво Кабінету Міністрів України здійснює територіальний орган Міністерства юстиції України - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) та велику кількість у період з 31 грудня 2021 року по 11 січня 2022 року вихідних та святкових днів, для належного представництва інтересів Центральному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції (м. Київ) знадобився додатковий час для надання відзиву.

Враховуючи, що право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, та оскільки відповідачем пропущено лише три дні для подання відзиву, вважаючи доводи відповідача про необхідність додаткового часу для складання відзиву обґрунтованими, апеляційний суд приймає наданий відповідачем відзив.

У відзиві на апеляційну скаргу Кабінет Міністрів України просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 22 вересня 2021 року залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що заперечує проти позовних вимог, викладених в апеляційній скарзі, вважає їх безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, вказував, що в позовній заяві позивач чітко не визначив позовні вимоги, тому суд на стадії відкриття провадження не може встановити, що позивач просить суд, які ставить вимоги до відповідачів, крім того, позивач не визначив, якими саме нормами законодавства останній керується, тобто у який саме спосіб чинним ЦК України передбачено захист його прав. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не сформульовано чіткі позовні вимоги, у тому числі вимоги майнового (немайнового) характеру до кожного із відповідачів, із посиланням на фактичні обставини та не зазначено (долучено) докази, якими апелянт обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) віднесена до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву позивачу ухвалою від 22 вересня 2021 року, суд першої інстанції виходив із того, що ухвалою від 15 липня 2021 року позовна заява залишена без руху з підстав невідповідності п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позивач ухвали Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2021 року не виконав.

Однак з такими висновками апеляційний суд не може погодитися, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 лютого 2021 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подано позов про відшкодування шкоди до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська (а. с. 1).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2021 року у відкритті провадження відмовлено (а. с. 14 - 16).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2021 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а. с. 99 - 102).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2021 року відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 в частині позовних вимог до Держави Україна в особі Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду про стягнення матеріальної та моральної шкоди; позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України передано на розгляд Печерського районного суду м. Київ (а. с. 109 - 115).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2021 року позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позовна заява не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, в позовній заяві чітко не визначені позовні вимоги, тому суд на стадії відкриття провадження не може встановити, що позивач просить суд, які ставить вимоги до відповідачів, окрім цього, позивачу необхідно чітко визначити, якими саме нормами законодавства останній керується, тобто у який саме спосіб чинним ЦК України передбачено захист його прав. Оскільки суд при ухваленні рішення буди оцінювати обставини та норми, на які посилається позивач при доведенні своєї позиції та визначити вірність способу звернення до суду, позивачу слід усунути недоліки, зазначені вище, а саме чітко визначити зміст позовних вимог та надати суду виправлену позовну заяву у відповідності до кількості учасників справи.

Надано позивачу десятиденний строк для усунення зазначених недоліків, роз`яснено, що у разі неусунення недоліків у встановлених в ухвалі строк заява буде вважатись неподаною та повернута позивачу.

На виконання вказаної ухвали суду позивач ОСОБА_1 08 вересня 2021 року через систему «Електронний суд» направив заяву про усунення недоліків, в якій ним визначено інший склад відповідачів (Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України, Головного управління Державної казначейської служби України), викладено текст позовної заяви в новій редакції.

В позові ОСОБА_1 зокрема зазначав, що жодний суд, а також Верховна Рада України не має повноважень обмежити гарантію права на розгляд справи у суді по суті, однак ухвалою по справі № 569 зп-20/160 Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року та постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року іменем України обмежено його право на звернення до суду про відшкодування моральної та матеріальної шкоди за рахунок держави у зв`язку з невиконанням Державою Україна головного її обов`язку щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини шляхом забезпечення гарантії права ОСОБА_1 на звернення до суду та гарантії права на розгляд у суді, зокрема, адміністративної справи № 569 зп-20/160 щодо забезпечення гарантії права на захист моральних та матеріальних інтересів та поновлення і забезпечення особистих немайнових та майнових прав співавторів технології ОСОБА_1 « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в особі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Пройшовши судові інстанції, встановлені КАС України, його права, гарантовані ст. 8, 55 Конституції України державою Україна в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України, Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду як юридичні особи, що є органами державної судової влади та діють від імені держави Україна, не забезпечені. Вказував, що частини 8, 9 ст. 16, ч. 6 ст. 1176 та ст. 1173 ЦК України, ст. 56 Конституції України, що має норми прямої дії, надають право ОСОБА_1 на відшкодування моральної та матеріальної шкоди за незабезпечення Державою Україна гарантії права громадянина на звернення до суду та гарантії права на розгляд справи в суді задля забезпечення особистих немайнових та майнових прав співавторів технології ОСОБА_1 « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від протиправних дій державних органів влади та їх посадових осіб у справі № 569 зп-20/160.

Викладено позовні вимоги і перелік додатків до позову в новій редакції.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги та висновки суду першої інстанції, апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Позовна заява повинна містити:1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява;2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначені в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» визначено, що виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції передчасно повернув позовну заяву ОСОБА_1 , не дослідивши матеріали справи у повному обсязі та не надавши належної оцінки обставинам, викладеним позивачем в позовній заяві.

Вказівки суду на невиконання позивачем вимог ухвали не ґрунтуються на вимогах ст. ст. 175 - 177 ЦПК України. Форма і зміст заяви, враховуючи суть вимог, правовідносини між сторонами, відповідали вимогам ст. 175 ЦПК України.

Сама по собі процесуальна неможливість оскарження ухвали про залишення позовної заяви без руху не зобов`язує позивача беззаперечно виконувати вимоги суду щодо усунення недоліків, якщо ці вимоги не відповідають вимогам закону.

Визнаючи позовну заяву неподаною та повертаючи її ухвалою від 22 вересня 2021 року в зв`язку з невиконанням вимог ухвали від 15 липня 2021 року, серед яких зокрема зазначалось нечітке визначення змісту позовних вимог, судом першої інстанції залишено поза увагою, що чинним ЦПК України критеріїв чіткості позовних вимогне визначено.

Іншим недоліком позовної заяви суд першої інстанції вважав відсутність, на його думку, норм законодавства, якими керується позивач, тобто у який саме спосіб чинним ЦК України передбачено захист його прав.

При цьому судом першої інстанції не враховано, що ст. 175 ЦПК України не вимагає від позивача посилання на норми матеріального права при викладенні обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду в постанові від 03 червня 2020 року, справа № 520/5345/18: повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 260 ЦПК України в мотивувальній частині ухвали повинні бути зазначені мотиви, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Разом із тим, визнаючи позовну заяву ОСОБА_1 неподаною та повертаючи її позивачу, суд першої інстанції не надав жодної оцінки позовній заяві у новій редакції, направленій позивачем до суду, і не зазначив, які саме вимоги ухвали від 15 липня 2021 року про залишення позовної заяви без руху позивачем не було усунуто.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2021 року відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 в частині позовних вимог до Держави Україна в особі Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду про стягнення матеріальної та моральної шкоди, та не відображено цих обставин у вступній частині ухвал від 15 липня 2021 року та 22 вересня 2021 року.

Апеляційний суд вважає, що повернення позовної заяви із підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Враховуючи вищевикладене, ухвала Печерського районного суду м. Києва від 22 вересня 2021 року не може вважатися законною і обґрунтованою.

Разом із тим, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо ненадання оцінки правової оцінки щодо дії постанови № 9 від 01 листопада 1996 року Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» та п. 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 757/43355/16-ц, оскільки вони стосуються спору по суті.

Із цих же підстав апеляційним судом відхиляються доводи відзиву Кабінету Міністрів України на апеляційну скаргу щодо незгоди з позовними вимогами ОСОБА_1 , які, на думку відповідача, є безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, оскільки питання обґрунтованості позову не вирішується на стадії відкриття провадження в справі.

Крім того, питання про те, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України вирішується судом в нарадчій кімнаті під час ухвалення рішення по суті справи, а оцінка наданих стороною позивача обґрунтувань та доказів на предмет їх достатності на стадії відкриття провадження у справі законом не передбачена.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не погоджується з доводами відповідача Кабінету Міністрів України у відзиві на апеляційну скаргу, що ОСОБА_1 не зазначено (не долучено) докази, якими він обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена з порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 22 вересня 2021 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.