Провадження № 22-ц/4808/303/22
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Девляшевського В.А.,Томин О.О.

з участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 09 грудня 2021 року, в складі судді Татарінової О.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_3 , державного нотаріуса Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Дмитрук Світлани Дмитрівни, Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, про визнання дійсною державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання дійсним договору дарування квартири, зобов`язання вчинити певні дії, визнання незаконним свідоцтва про прийняття спадщини,

в с т а н о в и в:

У 2014 році ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до Реєстраційної служби Івано-Франківського МУЮ в Івано-Франківській області, Івано-Франківської обласної державної психіатричної лікарні № 1, недієздатної ОСОБА_5 в особі опікуна ОСОБА_6 , Івано-Франківського обласного психоневрологічного диспансера, Львівської обласної державної клінічної психіатричної лікарні про визнання незаконними та недійсними записів лікаря-психіатра Івано-Франківської обласної державної психіатричної лікарні №1, визнання незаконними та недійсними актів посмертної судово-психіатричної експертизи, визнання дійсним договору дарування квартири, зобов`язання вчинити дії.

Вимоги позову обґрунтовано тим, що за життя ОСОБА_7 , 1927 року народження, не було виявлено звернень до психіатрів щодо стану її психічного здоров`я, та станом на 12 жовтня 2001 року вона була повністю дієздатною, розуміла значення своїх дій, керувала ними, прогнозувала наслідок вчинення чи не вчинення тієї чи іншої дії. Так, рішенням Івано-Франківського міського суду від 12.10.2001 року по справі №2-5606/2001, задоволено заяву ОСОБА_7 про визнання її двоюрідної сестри ОСОБА_8 недієздатною. Таким чином факт дієздатності ОСОБА_7 станом на 12.10.2001 року є поза усяким розумним сумнівом. Будь-яких даних про те, що вона чи її родичі зверталися до лікаря психіатра чи до будь-якої психіатричної клініки не встановлено, що дає підстави вважати, що записи в медичну амбулаторну картку ОСОБА_7 які зроблено лікарем-психіатром Івано-Франківської обласної державної психіатричної лікарні № 1 ОСОБА_9 є завідомо незаконними та безпідставними. Останнім не дотримано вимог нормативно-правових актів у сфері діяльності лікаря-психіатра при заповненні ним амбулаторної карточки про захворювання ОСОБА_7 психічними розладами, відтак ці записи є явно необґрунтованими та незаконними тому за позовом відповідної особи мають бути визнані судом такими, які не можуть братись до уваги так як не мають ні фактичного, ні юридичного значення для їх використання у будь-якій діяльності.

Оскільки саме на записах в медичну амбулаторну картку ОСОБА_7 , зроблених лікарем-психіатром ОСОБА_9 ґрунтуються подальші висновки судово-психіатричних посмертних експертиз щодо ОСОБА_7 проведених Івано-Франківським обласним клінічним психоневрологічним диспансером згідно акту посмертної судово-психіатричної експертизи №282 від 01.08.2005 року, Львівською обласною державною клінічною психіатричною лікарнею, згідно акту посмертної судово-психіатричної експертизи від 15.04.2010 року, то зазначені акти підлягають визнанню судом необґрунтованими та незаконними.

30.11.2010 року апеляційний суд Івано-Франківської області постановив рішення про визнання недійсним договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Угрин Л.А. 11 квітня 2003 року зареєстрованого в реєстрі за № Д-239, згідно якого ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 та визнав за ОСОБА_5 право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_7 . Однак, суд так не виконав приписів ухвали від 16 листопада 2007 року апеляційного суду Рівненської області, що мав повноваження суду касаційної інстанції, який встановив, що суд не призначав ОСОБА_6 опікуном недієздатної ОСОБА_5 , а тому вона не була наділена правом на звернення до суду в інтересах недієздатної ОСОБА_5 .

Позивачка, посилаючись на зазначені обставини, просила визнати незаконними та недійсними записи лікаря-психіатра Івано-Франківської обласної державної психіатричної лікарні № 1 ОСОБА_9 в амбулаторну картку ОСОБА_7 , 1927 р.н. про її психічні захворювання; визнати незаконними та недійсними акти посмертної судово-психіатричної експертизи №282 від 01.08.2005 року Івано-Франківського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру та від 15.04.2010 року Львівської обласної державної клінічної психіатричної лікарні щодо ОСОБА_7 за даними її амбулаторної картки; визнати дійсним договір дарування квартири від 11.04.2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Угрин Л.А., зобов`язати Реєстраційну службу Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області відновити державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , яка була вчинена 03.07.2003 року Івано-Франківським ОБТІ в книзі 51 за номером запису 4495; зобов`язати ОСОБА_5 в особі опікуна з 2008 року - ОСОБА_6 забрати з квартири їх речі, виселитись з даної квартири та виселити з них третіх осіб, якщо там такі ними вселено; визнати будь-які правочини, якщо такі вчинено щодо даної квартири ОСОБА_5 в особі опікуна чи їх представника незаконними та скасувати, визнати недійсним свідоцтво видане ОСОБА_3 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18.09.2017 року поєднані у одному провадженні вимоги ОСОБА_1 роз`єднані та виділено в самостійне провадження вимоги ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_3 , державного нотаріуса Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Дмитрук С.Д. Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, про визнання дійсною державної реєстрації права власності на нерухоме майно від 03.07.2003 року за № 4495 на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , визнання дійсним договору дарування квартири від 11.04.2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Угрин Л.А. який укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , зобов`язання забрати з квартири речі, виселитись з квартири, віддати ключі від квартири, покладення заборгованості за комунальні та інші послуги по квартирі на ОСОБА_3 , визнання незаконним свідоцтва про прийняття спадщини за законом № 6-442 виданого 31.10.2013 року ОСОБА_3 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09 грудня 2021 року в позові ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_3 , державного нотаріуса Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Дмитрук С.Д., Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, про визнання дійсною державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання дійсним договору дарування квартири, зобов`язання вчинити певні дії, визнання незаконним свідоцтва про прийняття спадщини - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначив, що судом першої інстанції правильно встановлено, що реєстрації права власності на спірну квартиру на підставі рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.11.2010 року за ОСОБА_5 ОБТІ чи інший суб`єкт не здійснювало. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 13.08.2014 року правомірно закрито провадження в частині позовних вимог до обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», державного нотаріуса Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Дмитрук С.Д., однак суд не вирішив питання щодо зміни їх процесуального статусу на третіх осіб на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог.

Таким чином єдиним належним відповідачем у справі являється ОСОБА_3 .

Апелянт вказав, що цивільні суди не припинивши державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , одночасно визнали право власності на цю квартиру за іншою особою, тобто фактично права власності іншої особи на цю квартиру не визнали, тобто в цій частині судове рішення залишилося невиконуваним.

Відповідно до Постанови ВП ВС від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищенні судом у спосіб, який є ефективним. Тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діями наслідкам.

У Постанові ВП ВС від 11.09.2018 року у справі № 909/968/16 вказано, що рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав. У такому разі слід одночасно заявляти вимогу про скасування рішення про державну реєстрації прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним ЦК право власності виникає з моменту його реєстрації.

У даному випадку ОСОБА_1 є володільцем чинного витягу про реєстрацію права її власності на спірну квартиру, тобто наявний у неї документ дає змогу беззаперечно підтвердити право власності на нерухоме майно.

Позов ОСОБА_1 також ґрунтується на позиціях ЄСПЛ, викладених у відповідних рішеннях, зокрема в справі «Спорронг і Льоннрот про ти Швеції», рішення від 23.09.1982 року, справі «Щокін проти України», рішення від 14.10.2010 року, справі «Сєрков проти України», рішення від 07.07.20111 року та інших. Право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру зареєстровано згідно тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно (наказ Мінюсту №7/5 від 07.02.2002 року).

Державний нотаріус як і інший державний реєстратор не могли зареєструвати після 03.07.2003 року право власності на спірну квартиру за будь-якою іншою особою, так як таке право зареєстровано за ОСОБА_1 . Судове рішення про скасування такої державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 - відсутнє.

Суд першої інстанції без системного аналізу ЦК України та без урахування правового висновку ВП ВС від 11.09.2018 року в справі № 909/968/16 зазначив, що норми чинного цивільного законодавства не передбачають такого способу захисту права як визнання дійсною державної реєстрації права власності та визнання дійсним договору дарування.

Посилаючись на зазначені обставини, апелянт просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_10 заперечив доводи апеляційної скарги та вказав, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, апелянт ОСОБА_1 не набула права власності на спірну квартиру, а відтак її позовні вимоги про визнання дійсною реєстрації права власності на вказану квартиру, визнання незаконним свідоцтва про прийняття спадщини, про повернення та усунення перешкод у користуванні житлом є необґрунтованими.

У судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції, представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_10 заперечив доводи апеляційної скарги. посилаючись на обґрунтованість висновків суду обставинам справи.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України. не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позову про визнання дійсною державної реєстрації права власності на нерухоме майно від 03.07.2003 року за № 4495 на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , визнання дійсним договору дарування вказаної квартири від 11.04.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Угрин Л.А., укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , суд виходив із того, що рішенням суду вказаний договір дарування квартири визнано недійсним, а отже ОСОБА_4 не набула права власності на вказане нерухоме майно, крім того, нормами чинного законодавства не передбачено такого способу захисту права як визнання дійсною державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч. 1,2 ст. 12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що згідно копії заповіту від 14.03.2000 року посвідченого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 заповіла все належне їй майно ОСОБА_11 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 12.10.2001 року задоволено позов ОСОБА_7 та визнано ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 недієздатною.

Відповідно до договору дарування квартири від 11.04.2003 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (номер витягу 909351) Івано-Франківського ОБТІ від 03.07.2003 року ОСОБА_1 на праві приватної власності, частка 1/1 належить квартира яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору дарування /Д-239/11.04.2003/ приватний нотаріус Угрин Л.А.

ОСОБА_7 , згідно копії актового запису про смерть №1906 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла.

Встановлено, що 19.04.2004 року ОСОБА_8 та ОСОБА_5 звертались до Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 .

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.11.2010 року скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 27.09.2010 року та ухвалено нове рішення яким задоволено позов ОСОБА_5 , ОСОБА_3 . Визнано недійсним заповіт, складений 14.03.2000 року і посвідчений державним нотаріусом першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Стецьків М.І., згідно з яким ОСОБА_7 заповіла все належне їй майно ОСОБА_11 .

Визнано недійсним договір дарування квартири посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Угрин Л.А. 11 квітня 2003 року, зареєстрований в реєстрі за №Д-239, згідно з яким ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_5 право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 ( т.4 а.с.70-73).

ОСОБА_5 згідно копії свідоцтва про смерть померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

31.10.2013 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Дмитрук С.Д. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємцем квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 , 1950 року народження, є її племінниця ОСОБА_3 (т.4 а.с.69 ).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об`єкта нерухомого майна від 08.05.2014 року встановлено, що ОСОБА_3 є власником трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 36,37).

Згідно постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.11.2014 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», державного нотаріуса Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Дмитрук С.Д., Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, скасування рішення - відмовлено ( т.2 а.с.73-77).

Суд у своєму рішенні зазначив, що державний нотаріус Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Дмитрук С.Д. при вирішенні питання щодо видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на спадкове майно, прийнятті рішення про державну реєстрацію прав та проведенні державної реєстрації прав власності на спірну квартиру діяла правомірно, відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703. Суд дійшов висновку, що не підлягають до задоволення позовні вимоги про зобов`язання Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про скасування державної реєстрації за 2006 рік права власності за ОСОБА_5 житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 та про скасування державної реєстрації за 2013 рік права власності за ОСОБА_3 житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 .

Постановляючи рішення по суті заявлених позовних вимог у даній справі, суд першої інстанції правильно зазначив про те, що відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

ОСОБА_4 пред`явила вимоги про визнання дійсною державної реєстрації права власності на нерухоме майно від 03.07.2003 року за № 4495 на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_12 ; визнання дійсним договору дарування вказаної квартири від 11.04.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Угрин Л.А., що укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.11.2010 року визнано недійсним договір дарування квартири посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Угрин Л.А. 11 квітня 2003 року, зареєстрований в реєстрі за №Д-239, згідно з яким ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 . Дане рішення набуло чинності та у встановленому законом порядку не скасовано, а тому ОСОБА_1 не набула права власності на вищезазначену квартиру.

Суд правильно зазначив про те, що нормами чинного законодавства не передбачено такого способу захисту права як визнання дійсним договору дарування квартири, який у судовому порядку визнаний недійсним та визнання дійсною державної реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі договору, який визнано недійсним.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 не є власником спірної квартири, то її вимоги про визнання незаконним свідоцтва про прийняття спадщини за законом № 6-442 виданого 31.10.2013 року ОСОБА_3 та вимоги про усунення перешкод у користуванні даною квартирою є необґрунтованими. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, передбачених ст. 1301 ЦК України, для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним; крім того, вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, відповідно до положень ст. 391 ЦК України має право власник майна.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 є володільцем чинного витягу про реєстрацію права її власності на спірну квартиру, тобто наявний у неї документ дає змогу беззаперечно підтвердити право власності на нерухоме майно, а також те, що державний нотаріус не могла зареєструвати після 03.07.2003 року право власності на спірну квартиру за будь-якою іншою особою, так як таке право зареєстровано за ОСОБА_1 , не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини були предметом розгляду у справі № 809/1722/14 за позовом ОСОБА_4 до обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», державного нотаріуса Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Дмитрук С.Д., Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, скасування рішення.

Судовим рішенням у даній справі у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

У зв`язку з цим, не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що суд при вирішенні спору не застосував правовий висновок викладений у Постанові ВП ВС від 11.09.2018 року у справі № 909/968/16 у якому зазначено, що рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав, оскільки суд у справі що переглядається ухвалив рішення в межах заявлених позивачкою позовних вимог про визнання дійсною державної реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання дійсним договору дарування квартири, а не визнання правочину недійсним.

Отже даючи оцінку зібраним доказам по справі у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без зміни.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-383, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Івано-Франківського міського суду від 09 грудня 2021 року - без зміни.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 червня 2022 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: В.А. Девляшевський

О.О. Томин