15.06.2022 Провадження № 2/337/1001/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.06.2022 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

У складі: головуючого судді Салтан Л.Г.

за участю секретаря Шаповалової А.В.

позивача- ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), третя особа: Територіальна громада в особі Запорізької міської ради (місце реєстрації: м. Запоріжжя, пр. Соборний 206) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

В С Т А Н О В И В :

07.02.2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 07.02.2022 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

14.03.2022 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненою позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ухвалою суду від 28.04.2022 року позовні вимоги в частині, заявленої до ОСОБА_4 за заявою позивача залишені без розгляду.

Відповідач ОСОБА_3 відзив на позов суду не надала.

Ухвалою суду від 23.05.2022 року справа призначена до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали.

Позивач ОСОБА_1 на підтвердження позовних вимог пояснила, що відповідач є її матір`ю. Спірна квартира була отримана батьками на родину з чотирьох осіб у 1998 році. У 14-річному віці вона переїхала у квартиру, а батьки залишилися мешкати у селі. Батько працював у місті, інколи приходив до неї. Матір доглядала за бабусею, її вихованням не займалася. ЇЇ виховали знайомі, які разом з нею є учасниками релігійної організації «Свідки Єгови». Досягнувши повноліття вона працевлаштувалася, почала сплачувати накопичені борги з комунальних послуг. Потім вийшла заміж, народила дітей. Відповідачка в спірній квартирі ніколи не мешкала і не мешкає без поважних причин, особистих речей в ній не має, витрат по утриманню квартири не несе, фактично мешкає в с. Новослобідка Запорізького району Запорізької області. Мати приходила до неї, пила чай, користувалася холодильником, інколи ночувала на полу на матраці, вона стелила їй власну білизну, виділяла посуд та засоби гігієни. Інколи мати приносила продукти, давала гроші у незначній сумі по 20-30 грн, які клала на холодильник для онуків. Пізніше матір почала скандалити, влаштовувала сварки, приходила напідпитку, коли їй заманеться, купалася, у ванній залишала після себе бруд, інколи запрошувала у квартиру сторонніх осіб. Вона терпіла її поведінку. У листопаді 2021 року мати, маючи симптоми на Ковід прийшла до неї помитися та заразила дітей. Вона заперечила проти її присутності у квартирі, пославшись на те, що її перебування є небезпечним для дітей. У відповідь мати відповіла: « ОСОБА_5 вони повиздихають», це її обурило. Пізніше її хвороба підтвердилася. Після цього між ними склалися неприязнені стосунки. Відповідачка стала претендувати на житло, мала намір поселитися, вимагала ключі, ключі вона їй не надала, щоб та не мала можливості приводити у житло сторонніх осіб. Відповідачка приходила, дзвонила у домофон, скандалила, вона її не пускала. У грудні 2021 року у відношенні відповідачки було винесено припис, яким заборонено перебування у житлі та спілкування з її родиною. Діти побоюються своєї бабусі, тому вона змушена звернутися до суду із захистом своїх прав та прав дітей. Просить позов задовольнити, вважаючи заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими та такими, що найшли своє підтвердження дослідженими у судовому засіданні доказами.

Відповідач у судове засідання 15.06.2022 року не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила, з заявами про відкладення розгляду справи не зверталася, явку свідків не забезпечила. Позивачка та її представник наполягали на розгляді справи у її відсутність.

На підставі ст. 223 ЦПК України судове засідання 15.06.2022 року проведено у відсутність відповідачки ОСОБА_6 .

При розгляді справи по суті відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала і надала пояснення, згідно яких в 1998 році вона з чоловіком на підставі ордеру отримала квартиру АДРЕСА_2 . Після отримання квартири вона є основним квартиронаймачем. За їх спільною домовленістю у квартирі постійно мешкає їх донька позивачка у справі, яка після одруження та створення сім`ї зайняла всю квартиру, де мешкає з чоловіком та дітьми. Після отримання житла, вона дійсно постійно не мешкала в спірній квартирі, оскільки проживала в селі, доглядала хворих батьків. Після смерті матері, вона залишилася мешкати в її будинку, веде господарство, має город. Право на будинок вона не переоформила, у неї є ще сестра, яка має право на батьківський будинок, крім того, донька викрала усі документи. Спірною квартирою вона користувалася постійно, так як вона розташована поблизу до місця роботу: приходила купатися, погрітися, випити чаю, інколи заночувати. Спального місця в спірній квартирі вона не має, коли вона залишалась в квартирі переночувати, донька стелила їй на підлозі в кухні. Для оплати комунальних платежів вона надавала гроші доньці, натомість, донька їй жодної допомоги не надавала. Вважає, що має право на житло, оскільки працює на важкій роботі, має потребу в тім, щоб погрітися, випити чаю та переночувати в холодну пору року. У квартирі були її речі, які вони завозили разом з чоловіком, коли зробили ремонт в отриманій квартирі, але пізніше донька привезла усі речі до неї у будинок, мотивуючи тим, що вони їй не потрібні. Починаючи з листопада 2021 року відносини з донькою погіршилися, в спірну квартиру вона її не пускає, чим порушує її житлові права, з цього приводу у них неодноразово виникали сварки та суперечки. Спиртні напої вона не вживає, ключів від квартири не має. Вона постійно користувалися спірною квартирою, а коли вона захворіла на Ковід, донька її перестала пускати у квартиру. Вона навіть була змушена переоформити декларацію з лікарем з 1-ї поліклініки на лікаря у с.Новослобідка. Вона працює двірником на території Хортицького району, обслуговує декілька будинків, відповідально відноситься до виконання своїх обов`язків, їй потрібно вранці вже бути на роботі, з будинку до місця роботи вона проходить до 5 км, навіть влітку це важко зробити, а при неблагосприятливих умовах взимку при наявності ожеледиці, це є справжньою катастрофою. Вважає, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають, вона має певний інтерес до спірного житла, який ніколи не втрачала, просить у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи Територіальної громади в особі Запорізької міської ради у судові засідання неодноразово не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, надав заяву щодо розгляду справи у його відсутність.

Свідок ОСОБА_7 , допитаний за клопотанням позивача, суду пояснив, що мешкає у будинку АДРЕСА_3 на 13 поверсі, спірна квартира розташована на 14 поверсі. Він підтримує дружні стосунки з позивачкою та її чоловіком, про відносини в родині сторін йому нічого невідомо. Приблизно два місяці потому, він, перебуваючи у своїй квартирі, через пожарну витяжку чув, як сварилися сторони з приводу спірного житла. У 2021 році, раз чи два, він також бачив, як відповідачка піднімалася ліфтом у квартиру. У спірній квартирі він був два-три рази, приходив вранці, відповідачку не бачив. Чи були у відповідачки ключі, йому невідомо.

Свідок ОСОБА_8 , допитана за клопотанням позивача, суду пояснила, що її квартира розташована під спірною квартирою. Мешкає вона в будинку з 1986 року, з цього часу знає лише родину позивачів. Позивачка стала мешкати в квартирі з 1997-1998 р.р. Декілька разів вона бачила її батька, який зловживав алкогольними напоями, інколи сварився з нею. ЇЇ квартиру декілька разів затоплювали. Позивачка, будучи неповнолітньою, відшкодовувала їй кошти. ЇЇ батько приходив лише сваритися. В 2003 році позивачка вийшла заміж за гарного чоловіка, вони зробили ремонт, народили діточок. Особа відповідачки їй була невідома. У жовтні 2021 року вона перебувала у себе вдома, через відчинені вікна почула з верхньої квартири сварку. Жіночий голос кричав: «Я тобі життя дала», та намагався щось довести. Голос був незнайомий, у відповідь виправдовувалася позивачка. Сварка тривала приблизно півтори години, у сварку вона не втручалася. Після цих подій сварки почали повторюватися майже через день, тривали до самого Нового Року, потім розпочалася війна, сварки припинилися. Вона розпитувала позивачку щодо цих подій , та була засмучена, казала, що сварки влаштовує її матір, бо бажає мешкати у квартирі, а вона та доньки її побоюються. Також у жовтні 2021 року до неї приїхала онука, яка товаришує з дітьми позивачки, доньки позивачки розповідали онуці, що побоюються своєї бабусі, бо та приходить до них лише сваритися. Також сусіди з 14 поверху розповідали, що до позивачки приходить її матір, але ті її в квартиру не пускають, тому вона навіть вибивала двері. Причина, з якої відповідачка не мешкала у спірній квартирі, їй невідома.

Свідок ОСОБА_9 , допитана за клопотанням позивача, суду пояснила, що вона мешкає зі сторонами у одному під`їзді, на 8 поверсі. У спірну квартиру одразу заселилися жінка, батько та їхня донька. За хлопчика вона не пам`ятає. Потім батько помер. Позивачка вийшла заміж, народила трьох дітей. Останнім часом відповідачку вона стала менше бачити. Бачила, як та в обідній час приходила у квартиру з сумками. В спірній квартирі вона ніколи не була. Їй відомо, що відповідачка мешкає десь у с.Новослобідка, де веде господарство. Чи були у неї ключі від спірної квартири, їй невідомо. Вона бачила, як та дзвонила у домофон до доньки, а ті їй відчиняли двері. Відповідачку у нетверезому стані вона ніколи не бачила, свідком скандалів не була. Протягом останнього року, відповідачку бачила постійно, вона приходила з речами, виходила через певний час уже без сумок, здається, в тому самому вбранні. Відповідачка їй розповідала, що в неї є матір, яку вона доглядає, казала, що дає ОСОБА_10 гроші за житло, (скільки саме, їй невідомо) допомагає продуктами. Коли справа перебувала у суді, вона її бачила лише біля під`їзду. Ключів від квартири відповідачка, здається, не мала, бо завжди телефонувала у домофон і двері їй відчиняли, а потім перестали впускати.

Свідок ОСОБА_11 , допитана за клопотанням відповідачки суду пояснила, що мешкає з нею в селі Новослобідка, позивачку бачить вперше. Може охарактеризувати відповідачку лише з гарного боку, як гарну господиню. Вона сама веде господарство, обробляє город, їй ніхто не допомагає. Доньку та онуків вона ніколи не бачила, про відносини між сторонами ї й нічого невідомо.

Свідок ОСОБА_12 , допитаний за клопотанням відповідачки, суду пояснив, що відповідачка є його рідною тіткою, а позивачка доводиться двоюрідною сестрою. Спірне житло заробив батько позивачки, вони тоді мешкали в селі Новослобідка. У спірній квартирі почала мешкати позивачка ще неповнолітньою, а її батьки мешкали і з нею, і в селі, бо треба було вести господарство та доглядати за дідом та бабою. Брат позивачки мешкав з матір`ю у селі. Після смерті батьків, відповідачка залишилися жити у селі, доглядати за хатою, між сторонами склалися натягнуті відносини, позивачка та її чоловік не допомагали матері, вона завжди за допомогою зверталася до сторонніх людей. Житло в селі ще не переоформлено, у відповідачки є сестра, вона виїхала з сім`єю з окупації з Донецької області, зараз вони перебувають тимчасово на ОСОБА_13 Україні, але мають намір проживати у батьківському будинку, коли це буде безпечно, бо іншого житла не мають. Тітка йому розповідала, що донька перестала пускати її в квартиру. Жалілась, що працює двірником, приходить до доньки погрітися, інколи заночувати, бо добиратися до села Нова Слобідка у взимку досить важко, приносила продукти, передавала гроші, а донька не дає їй навіть у квартирі попити чаю, ображає її, ключів вона немає. Коли вона захворіла на Ковід, донька від неї відвернулася, допомагав лише син, який наразі мешкає в Криму, він пересилав гроші.

Свідок ОСОБА_14 , допитана за клопотанням відповідачки , суду пояснила, що вона працює двірником разом з відповідачко, яку може охарактеризувати виключно з позитивної сторони. Наразі вона обслуговує будинок АДРЕСА_3 , де відповідачка має житло, де мешкає донька. Відповідачка приходила до доньки, приносила харчі, передавала гроші, до осені 2021 року ночувала у спірній квартирі. Постім відповідачка перехворіла на Ковід. А донька перестала її пускати у квартиру. Відповідачка мешкає у с.Новослобідка, у батьківському будинку, має господарство. Коли вона захворіла, то донька навіть відмовилася їй допомагати. Вона передавала для відповідачки необхідні рецепти від лікаря, допомагали сторонні люди. До осені 2021 року між ними були гарні стосунки, вони навіть разом відпочивали на морі. Ключів від квартири вона не мала, у її присутності вона дзвонила донці, питала дозволу, щоб з нею зайшла погрітися і вона, але позивачка матір впустила, а їй відмовила. Потім позивачка перестала пускати мати та звернулася до суду, хоче позбавити її житла.

Вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , доводи представника позивача, розглянувши матеріали провадження, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків: Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_4 належить до державного житлового фонду.

Ордер на вселення № 42 від 29.01.1998 року було видано на ім`я ОСОБА_16 на родину з чотирьох чоловік. Відповідальним квартиронаймачем є ОСОБА_3 . Загальна площа квартири складає 50,07 кв.м.

На час звернення позивача з позовом у спірній квартирі, яка складається з двох кімнат, зареєстровані: позивача ОСОБА_17 , її чоловік ОСОБА_18 , троє їх неповнолітніх дітей ОСОБА_19 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , та відповідачка ОСОБА_3 .

На час звернення з позовом до суду відповідачка у спірній квартирі не мешкає, ключів від житла не має.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 71 ЖК України визначено умови, відповідно до яких особу може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Аналіз статті 71 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання.

Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17 (провадження №61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 12 травня 2021 року у справі № 301/288/20 (провадження № 61-2566св21).

Як на підставу свого позову ОСОБА_1 посилалася на те, що її матір не мешкає в спірній квартирі з 1998 року з часу отримання житла, взагалі ніколи не вселялася у спірне житло, інколи приходила, здебільшого - у нетверезому стані, влаштовувала сварки з членами її родини, не сплачувала комунальні послуги.

Допитана в судовому засіданні відповідачка, ОСОБА_3 пояснила, що вона не мешкала у квартирі постійно бо мешкала у батьківському будинку, доглядаючи за своїми батьками та господарством, до спірного житла інтересу ніколи не втрачала, користувалася житлом за потреби за домовленістю з донькою, дійсно не має можливості постійно проживати в спірній квартирі через відсутність спального міста, бо кімнатами користуються донька з чоловіком та онуками, крім того, з сім`єю доньки у неї з жовтня-листопада 2021 року виникали конфлікти, остання взагалі перестала давати їй доступ до житла, до якого вона не має ключів.

Зазначені пояснення відповідача, не спростовані з боку позивача та її представника належними та допустимими доказами, повністю відповідають поясненням допитаних свідків та письмовим доказам. Так, зокрема, згідно винесеного термінового припису від 03.12.2021 року вбачається, що ОСОБА_4 вибивала вхідні двері у спірну в квартиру, при цьому висловлювалася нецензурною лайкою - встановлені приписом обставини цілком узгоджуються з поясненнями відповідачки щодо наявності у останньої наміру потрапити у спірну квартиру та небажання позивача надати доступ до житла.

З пояснень сторін вбачається, що між сторонами наразі існують неприязні стосунки, виникнення яких пов`язане безпосередньо зі спірних правовідносин. А відтак позовні вимоги, направлені на позбавлення прав відповідача щодо користування житлом, можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі. Спірна квартира є єдиним зареєстрованим місцем проживання відповідачки, доказів набуття відповідачкою прав на інше житло матеріали справи не містять.

Вселення у квартиру позивачки у неповнолітньому віці, проживання відповідачки у с.Новослобідка, де вона здійснювала догляд за батьками та господарством, на думку суду свідчить про наявність у родині певної домовленості щодо користування спірним житлом, яке позивачка наразі використовує для мешкання власної родини, а до жовтня-листопада 2021 року надавала для користування відповідачці у обсязі, який задовольняв її потреби, а виникнення неприязнених стосунків між сторонами, відсутність ключів у відповідачки, ненадання позивачем доступу до спірного житла на думку суду, є поважною причиною не відсутності відповідачки в спірній квартирі, а сам період , який має місце з жовтня 2021 року до часу звернення з позовом до суду -08.02.2022 року не перебільшує встановлений законом строк -шість місяців протягом якого за особою зберігається право користування житловою площею. .

Самостійне утримання позивачем спірної квартири не є достатньою підставою для позбавлення відповідача права користування житлом. Позивач не позбавлений можливості компенсувати свої витрати у передбаченому законом порядку.

За таких обставин, суд вважає, що належними доказами з боку позивача не спростовані доводи відповідача щодо наміру ставитися до спірного приміщення як до свого постійного місця проживання, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України, ст.ст. 5.11-13, 89, 142,258, 259, 263-265, 354, ч.3 ст.200 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), третя особа: Територіальна громада і особі Запорізької міської ради (місце реєстрації: м.Запоріжжя, пр.Соборний 206) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Повний текст виготовлений 21 червня 2022 року, копію рішення надіслати сторонам.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня виготовлення повного тексту рішення апеляційної скарги.

Суддя: Л.Г. Салтан