Справа № 454/1368/21 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю.
Провадження № 22-ц/811/157/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 листопада 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що є власником квартири АДРЕСА_1 , яку починаючи з січня 2021 року неодноразово заливали мешканці квартири АДРЕСА_2 , однак жодних дій по усуненню причин залиття не вчиняли.

Стверджує, що звітом про проведення технічного обстеження квартири встановлені дефекти квартири, які виникли внаслідок залиття, а саме: паркетні дошки викривлені, та відстали від поверхні підлог (вздуті), деревинна вагонка на стінах в коридорі вздута, стелі з видимими плямами внаслідок намокання (пліснява), керамічні плитки зруйновані, пластикові дошки на стелі ванної кімнати демонтувалися. Зазначає, що за результатами проведеного технічного обстеження квартири встановлено неможливість її надійної та безпечної експлуатації, рекомендовано провести капітальний ремонт квартири, вартість якого становить 26 242 грн. Вважає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи відшкодовується в повному обсязі, особою, яка її завдала. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 шкоду, завдану залиттям квартири в розмірі 26 242 грн. та судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 908 грн. та витрат за надання правової допомоги в розмірі 5000 грн.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 16 листопада 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану залиттям квартири в розмірі 26 242 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 908 грн. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що факт залиття квартири фіксується актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємства), які відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організації, яка обслуговує внутрішньо-будинкові системи опалення та водопостачання, представника власника будинку. Крім того, обов`язковою є присутність зацікавлених осіб від потерпілої сторони та з боку винної сторони. Зазначає, що акт від 25 березня 2021 року про залиття квартири АДРЕСА_1 не може бути належним та допустимим доказом, оскільки не відповідає вимогам, які передбачені Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76. Вказує, що в акті від 25 березня 2021 року відсутні прізвище, ім`я, по батькові власника квартири, що зазнала шкоди та власника квартири, з вини якого сталося залиття, а також не встановлено завдану матеріальну шкоду, зокрема, обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість. Вважає, що обставини справи, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наголошує, що рішення суду першої інстанції грунтується на неналежних та не допустимих доказах, а відтак підлягає скасуванню. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року про відкриття апеляційного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 листопада 2021 року вирішено розглядати без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 листопада 2021 року призначено на 16 год. 00 хв. 06 червня 2022 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 16 червня 2022 року, то незважаючи на те, що розгляд справи призначено на 06 червня 2022 року, датою ухвалення постанови є саме 16 червня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачу завдано майнову шкоду, спричинену залиттям належної їй квартири, що сталося з вини відповідача, відтак, враховуючи передбачену цивільним законодавством презумпцію вини в деліктних зобов`язаннях, яка не спростована ОСОБА_3 , з неї підлягає стягненню на користь позивача майнова шкода в розмірі 26 242 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Згідно частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Згідно з роз`ясненнями п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а на позивача покладено обов`язок довести наявність шкоди та її розмір.

В той же час, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 23 березня 1999 року (а.с.39).

Актом від 25 березня 2021 року, складеним головою ОСББ 2 Н. Слюсар, слюсаром-сантехніком А.Багрій та мешканкою квартири АДРЕСА_3 , мешканкою квартири АДРЕСА_4 .Фінів встановлено, що починаючи з 01 січня 2021 року квартира АДРЕСА_1 неодноразово зазнавала залиття з вини мешканців квартири АДРЕСА_5 , які жодних дій для усунення причин залиття квартири АДРЕСА_6 та підвалу не вчиняють.

Згідно з актом від 25 березня 2021 року залиття квартири АДРЕСА_6 та підвалу триває три місяці, дві стіни в квартирі АДРЕСА_6 повністю мокрі (з них тече вода). Зі стелі посипалася штукатурка розміром два метри квадратні і також постійно капає вода.

З огляду на те, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, і саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а відповідачем ОСОБА_3 , всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності її вини у залитті квартири АДРЕСА_1 , колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов вірного висновку про те, що саме з вини відповідача сталося залиття квартири позивачки.

Звітом № 2 про проведення технічного обстеження квартири АДРЕСА_1 , складеним експертом Юдицькою Я.М., за замовленням ОСОБА_2 , підтверджується можливість надійної та безпечної експлуатації квартири за умови проведення капітального ремонту ванної кімнати, коридору та кухні.

З долученого до матеріалів справи рахунку-фактури № 11 від 12 квітня 2021 року, складеного ПП «Багенбор» вбачається, що вартість капітального ремонту вищезазначеної квартири складає 26 242 грн.

Квитанціями до прибуткового касового ордера № 16 від 21 червня 2021 року, № 17 від 23 червня 2021 року, № 18 від 25 червня 2021 року підтверджується, що ОСОБА_2 сплатила ПП «Багенбор» 26 245.54 грн. на підставі договору підряду (а.с. 70).

Отже, залиття квартири АДРЕСА_1 призвело до пошкодження майна та необхідності проведення відновлювального ремонту квартири, чим завдано ОСОБА_2 майнову шкоду в розмірі 26 242 грн.

Відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надала ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на спростування тверджень на спростування тверджень позивача про вину саме відповідача у залитті квартири, що є обов`язком відповідача.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 26 242 грн. завданої майнової шкоди

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 16.06.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк