Справа № 752/3094/20
Провадження № 2/752/1065/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 лютого 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.,

за участі секретаря судового засідання Сітайла В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів , -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини з ОСОБА_2 .

В обгрунтування своїх вимог позивачка послалася на те, що з 03 жовтня 2015 року вона з відповідачем перебувала у шлюбі. Від шлюбу мають спільну дитину - малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося, у зв`язку з чим вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Проте, між ними не було досягнуто домовленості про розмір та порядок надання коштів для утримання сина. Стверджує, що відповідач почав ухилятися від утримання дитини, матеріальної допомоги на неї добровільно не надає. Відповідач взагалі не бере належної участі у навчально-виховному процесі дитини, незважаючи на те, що є працездатним та отримує заробітну плату. Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) щомісячно до досягнення ним повноліття з моменту звернення до суду з позовом.

11.01.2021 року ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, з повідомленням сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

24.05.2021 року від предстанвика відповідача надійшов відзив, відповідно до змісту якого заперечує проти заявлених вимог з огляду на наступне.

Так, відповідач зазначає, що на підставі рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області він сплачує аліменти на утримання сина від першого шлюбу аліменти у розмірі 1/3 частини всіх доходів. Крім того зауважив, що у разі стягнення з нього аліментів у розмірі 1/4 на другу дитину йому до на утримання дітей 58% всіх його доходів, шо суперечить принципу ч.2 ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження» у якій зазначено, що з заробітної плати боржника може бути утримано не більше 50%. У зв`язку з чим просив стягнути з нього на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у розмірі 1/6 частини всіх видів доходів.

31.05.2021 року від представника позивачки надійшла відповідь на відзив, відповідно до змісту якого останній зазначає, що твердження представника відповідача щодо обмежень, які встановлені згідно ч.1-2 ст. 70 «Про виконавче провадження» спростовуються частиною третьою цієї ж статті відповідно до якої вони не поширюються при стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. Крім того, зважаючи на те, що відповідач сплачує аліменти на утримання дитини від першого шлюбу у розмірі 1/3 частини його заробітку, з метою справедливого утримання обох його дітей просив стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/3 частини його заробітку.

23.06.2021 року позивачка звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, просила стягнути з відповідача на утримання малолітнього сина аліменти у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, однак не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до висновку, що наявні законні підстави для задоволення позову виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини: сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.3).

Малолітній син сторін у справі - ОСОБА_4 проживає разом із матір`ю та зареєстровані за адресою - АДРЕСА_1 .

Статтями 180,181,182,183,184 СК України передбачено, що батьки зобов"язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття; способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина; при визначенні розміру аліментів суд враховує - стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом; суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Наразі судом встановлено, що дитина сторін у справі проживає з матір`ю, остання виконує свої обов`язки щодо її виховання, гармонійного розвитку та матеріального забезпечення.

Батько дитини участі у його вихованні та його же матеріальному забезпеченні не приймає.

Твердження представника відповідача про те, що стягнення з останнього аліментів у розмірі ј частки заробітку (доходу) буде для нього обтяжливим, з огляду на те, що він також має обов`язок сплачувати аліменти на утримання його дитини від першого шлюбу у розмірі 1/3 частки його доходу, суд не бере до уваги, оскільки відповідач не позбавлений права звернутися з позовними вимогами про зменшення розміру аліментів у межах справи якої з нього стягнуто аліменти у більшому розмірі, відповідно суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини в розмірі, що складає одну четверту заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи належить витрати на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст.137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

При цьому, за визначенням п. 6 ст. 1 Закону № 5076 інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ст. 1 Закону № 5076).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Позивачем надано суду договір на надання правової допомоги, а також квитанція до прибуткового ордеру № 2805/21 від 28.05.2021 року про оплату послуг у розмірі 3 000 грн.

Суд зауважує, що клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу відповідач в порядку частини п`ятої статті 137 ЦПК України до суду не подавав.

Будь-які заперечення щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, про які заявив позивач, від відповідача до суду також не надходили.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, за правилами частини четвертої статті 141 ЦПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Суд приймає до уваги, що звертаючись до суду з позовом позивачка ОСОБА_3 не зазначала про попередній ( орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона очікує понести у зв`язку з розглядом справи, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у повному обсязі.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України.

За правилами п.3 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір» вбачається, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення аліментів.

Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України, оскільки позивача при подачі позову звільнено від сплати судових витрат, суд відносить судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 104,110,112,7,161,179,180,181,182,183 СК України, ст.ст.4,6,23,27,76,141,259,263,430 ЦПК України, суд -

вирішив:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів , задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження - Кіровоградська обл., Петрівський район, село Олександрівка, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою - АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) аліменти на утримання: сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, однак не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 12 лютого 2020 року і до досягнення ним повноліття або ж зміни матеріального стану сторін.

Рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах платежів за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження - Кіровоградська обл., Петрівський район, село Олександрівка, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою - АДРЕСА_2 )

на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 ( вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано , набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя К.Г. Плахотнюк