Справа № 464/6549/21 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/811/863/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства "Львівводоканал", третя особа Львівська міська рада про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з Львівського міського комунального підприємства "Львівводоканал" матеріальну та моральну шкоду.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що вона являється споживачем послуг з постачання води та водовідведення ЛМКП «Львівводоканал» та користувалась субсидією для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг. Зазначає, що через неправомірні дії відповідача по неналежному знятті та нарухуванні показів лічильників в неї утворилася заборгованість за послуги з постачання води, водовідведення та постачання гарячої води. Так, відповідачем безпідставно повернуто субсидійні кошти : у травні 2017 р.- 97,20 грн., у травні 2018 р.- 158,83 грн., у жовтні 2018 р.-14,27 грн., всього повернуто 270,75 грн., чим завдано їй матеріальну шкоду на зазначену суму. Вона веде контрольоване споживання послуг з постачання холодної, гарячої води та водовідведення, щомісячно вкладаючись у норму, що покривається муніципальною субсидією, проте у зв`язку із зазначенням показників лічильника, що не відповідають фактичним, у неї виникла передплата вартості 22 м.куб води за вересень 2020 року в розмірі 965, 50 грн., що вважає своїми збитками, завданою матеріальною шкодою, яку просить стягнути із відповідача. Крім того, 31 липня 2019 року з метою з`ясування неправомірності нарахувань за спожиті послуги вона поїхала у ЛМКП «Львіводоканал». Через сильні душевні хвилювання, у приміщенні відповідача вона впала та травмувала ногу, а також у зв`язку із зазначеним її діагностовано захворювання, подагра. Вважає, що причиною її захворювань є неправомірні дії відповідача. На лікування нею витрачено 18 383 грн., які вона просить стягнути із відповідача. Також, протиправними діями відповідача її заподіяно і моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, погіршенні стану здоров`я, порушенні нормальних життєвих відносин. Вважає, що відшкодування за спричинену моральну шкоду становить 50 000 грн. У зв`язку з наведеним, просить стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в розмірі 19 623, 25 грн. та морільну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 02 березня 2022 року в позові відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення суду винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування об`єктивних обставин справи.

Вказує, що відповідач не здійснював нарахування по середньому споживанні за період з вересня 2014 року по квітень 2019 року та належним чином не засвоював норму сплаченої субсидії у цей період, належним чином не знімав покази лічильника.

Зазначає, що у зв`язку з неналежним виконанням обов`язків контролера, щодо фіксації показів лічильника не рідше 1 раз у 3 місяці, їй завдана матеріальна шкода.

Некоректне фіксування показів зумовило нарахування не згідно тарифу у місяцях фактичного споживання за період з вересня 2014 року по квітень 2019 року. Тому переплату вартості 22 м.куб. води за вересень 2020 року на суму 969,50 грн. вважає збитками.

Окрім цього вказує, що 25.06.2019 року в приміщенні ЛМКП «Львівводоканал» через сильні душевні хвилювання впала і сильно травмувала ногу. Вважає, що причиною її захворювань стали неправомірні дії відповідача ЛМКП «Львівводоканал». Також діями відповідача їй було завдано моральну шкоду.

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 березня 2022 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ЛМКП «Львівводоканал» на її користь матеріальну шкоду у сумі 19 623, 25 грн та моральну шкоду у сумі 50 000грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

10 червня 2022 року ОСОБА_1 подала заяву, в якій просить справу без її присутності не розглядати.

Колегія суддів не вбачає підстав для розгляду вказаної справи з викликом сторін.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи наведені вище норми ст.. 367 ЦПК України, якою встановлено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, й те, що відповідно до ст.. 43 цього кодексу учасник справи має право подати до суду письмові пояснення в межах доводів апеляційної скарги та щодо вимог, заявлених у суді першої інстанції, - підстав визначення іншого порядку розгляду даної справи, ніж той, який передбачений ч.1 ст. 369 ЦПК України немає, а тому у задоволенні клопотання ОСОБА_1 слід відмовити.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведено, а судом не встановлено наявності вини та порушень з боку відповідача, а також причинний зв`язок між цими діями та спричиненою шкодою, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що позивач проживає за адресою АДРЕСА_1 та є споживачем послуг водопостачання та водовідведення ЛМКП «Львівводоканал».

ОСОБА_1 перебуває на обліку у Сихівському відділі соціального захисту як одержувач житлової субсидії. ОСОБА_1 призначено державну субсидію на термін з 01.05.2019 року по 30.04.2020 року та муніципальну субсидію на зазначений термін за рішенням комісії від 27.05.2019 року. Позивачу за травень 2019 року призначено державну субсидію в розмірі 46,56 грн. та муніципальну субсидію в розмірі 63,71 грн., за червень 2019 року державна субсидія становить 50,53 грн., за липень 2019 року державна субсидія 50,08 грн., що вбачається з листа Сихівського відділу соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Управління соціального захисту Львівської міської ради від 08.08.2019 року № 260308/6706.

Згідно розрахунку у позивача невикористана сума субсидії на оплату послуг централізованого постачання холодної води і водовідведення становила відповідно на 01.05.17 р.- 97,20 грн., на 01.05.2018 р. 158,83 грн., на 01.01.18 р. 14.72 грн.

Враховуючи те, що за період березень 2016 року вересень 2018 року нарахування за спожиті послуги водопостачання та водовідведення були меншими, ніж призначена субсидія (не подавалися показники приладів обліку води) надана субсидія на оплату послуг залишилась невикористаною і повернута до бюджету.

Згідно ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг;

Відповідно до п.2 ч.1 ст.. 5 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно з ст..7 «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів;

Відповідно до ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги зобов`язаний:

1) забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів;

2) готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором;

3) без додаткової оплати надавати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості та іншу інформацію, передбачену законодавством;

4) своєчасно проводити підготовку об`єктів житлово-комунального господарства до експлуатації в осінньо-зимовий період;

5) розглядати у визначений законодавством строк претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за комунальні послуги в разі їх ненадання, надання не в повному обсязі, несвоєчасно або неналежної якості, а також в інших випадках, визначених договором про надання комунальних послуг;

Згідно з п.12 ч.2 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» Індивідуальний споживач зобов`язаний надавати виконавцю комунальних послуг або іншій особі, що здійснює розподіл обсягів спожитих послуг, показання наявних приладів - розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в квартирі (приміщенні) багатоквартирного будинку, в порядку та строки, визначені договором.

Відповідно до Закону України «Про комерційний облік» та Постанови Кабінету міністрів України від 21.07.2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» споживач зобов`язний щомісячно подавати надавачеві послуг показники приладів обліку води.

Постановою Кабінету міністрів України від 23.08.2016 року № 534 (зі змінами) визначено Порядок розрахунку та повернення до бюджету невикористаних сум субсидій для відшкодування витрат на оплату послуг з централізованого постачання, холодної води і водовідведення станом на 01.05.2017 р. та 01.05.2018 р.

Як вбачається із відомостей про нарахування та оплату за централізоване постачання холодної води та водовідведення субсидія в розмірі 270,75 грн. повернута позивачу в липні 2019 року, а тому підстави для стягнення матеріальної шкоди в зазначеному розмірі з відповідача в користь позивача відсутні.

Враховуючи обов`язок споживача подавати показники приладу обліку води, доводи апеляційної скарги, що у зв`язку з неналежним виконанням обов`язків контролера, щодо фіксації показів лічильника їй завдано матеріальну шкоду, колегія суддів вважає необґрунтованими.

У зв`язку з несвоєчасною подачею позивачем показників приладу обліку води, що є обов`язком споживача, відповідачем здіснювалося нарахування по середніх показниках.

Обгрунтовуючи вимоги про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 969, 50 грн., що є передплатою, позивач посилається на фіскальний чек № від 24.09.2020 року, який підтверджує факт оплати зазначеної суми. Оплати зазначеної суми також визнається відповідачем, а також підтверджується відомостями про нарахування та оплату за централізоване постачання холодної води та водовідведення від 19.01.2022 року та рахунком - повідомленням від 06.10.2020 року про оплату послуг, з яких вбачається, що зазначена сума оплачена позивачем за вересень 2020 року. Однак, згідно з вищевказаної відомості станом на 01.01.2021 така передплата відсутня та за позивачем рахується заборгованість в розмірі 108,89 грн., а станом на 01.01.2022 363,97 грн.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстав для стягнення такої з відповідача немає.

Окрім цього, ОСОБА_1 також просила стягнути на її користь 18 383 грн. витрат на лікування.

Проте, колегія суддів не вбачає причинно-наслідкових зв`язків між діями відповідача та захворюванням ОСОБА_1 .

Згідно із частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Необхідною умовою відповідальності за заподіяння шкоди, є причинний зв`язок між дією (бездіяльністю) заподіювача шкоди і майновою або моральною шкодою, що виникла у потерпілої особи.

Відповідальність за наслідки, що наступили, можлива лише тоді, коли ці наслідки були закономірним результатом вчиненого особою діяння. Дія або бездіяльність, що є однією з умов виникнення цього результату, але не пов`язані з ним внутрішнім необхідним зв`язком, є лише мотив, але не причина наслідків, що наступили .

Для встановлення існування причинного зв`язку слід довести, що: 1) протиправна поведінка передувала настанню шкідливих наслідків; 2) шкідливі наслідки є результатом протиправної поведінки особи-заподіювача шкоди.

Обов`язковою умовою виникнення деліктних зобов`язань є причинно- наслідковий зв`язок між діями особи і заподіянням шкоди.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями завдавана, а викликана якимись іншими обставинами.

Відповідальність за завдану шкоду може настати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди: протиправну поведінку заподіювана шкоди: причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана: вину.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова від повільність не настає.

Для встановлення існування причинного зв`язку необхідно довести, що протиправна поведінка передувала настанню шкідливих наслідків, шкідливі наслідки є результатом протиправної поведінки особи - заподіювана шкоди.

Згідно з пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди по винні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Вказані висновки в частині необхідності встановлення винної особи та безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду та цієї шкодою.

Позивачем не надано доказів завдання їй матеріальної шкоди діями відповідача.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України).

Згідно п. 5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з`ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що позивачем не надано доказів того, що саме діями відповідача була спричинена моральна шкода, а тому в задоволенні такої слід відмовити.

У відповідності до вимог ст..76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, позивач повинен довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням шкоди і розмір відшкодування. При цьому встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 березня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 13 червня 2022 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.