Справа № 349/670/20
Провадження № 22-ц/4808/648/22
Головуючий у 1 інстанції Могила Р. Г.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.,

секретаря Максимів Ю.В.,

за участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта адвоката Крохмалюк С.С., представника позивача адвоката Янівської Г.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2022 року, ухвалене у складі судді Могили Р.Г. у м. Рогатин, повний текст якого складено 25 лютого 2022 року,у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - приватний нотаріус Дзера Мар`яна Любомирівна, про визнання договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок удаваними,

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - приватний нотаріус Дзера М.Л., про визнання договорів дарування удаваними.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 31 серпня 1985 року вона уклала шлюб із відповідачем ОСОБА_1 . У шлюбі у них народилося двоє дітей, які досягли повноліття. Квартиру, у якій вони проживали спільно із відповідачем, вирішили передати молодшій доньці ОСОБА_4 , у зв`язку з чим заощаджували спільні кошти на придбання житла для себе. Спільні заощадження у сумі орієнтовно 30000 дол. США знаходилися на зберіганні у ОСОБА_1 , який і займався пошуком житла.

Однак, восени 2017 року чоловік повідомив їй про припинення стосунків.

Після цього 02 листопада 2017 року вона випадково дізналася, що її чоловік набув у власність за договорами дарування житловий будинок із земельними ділянками в с.Конюшки Рогатинського району Івано-Франківської області. Вважає, що оспорювані договори дарування по своїй суті є удаваними та укладені з метою уникнення отримання від неї, як другого з подружжя, письмової згоди на укладення таких договорів та в подальшому з метою виключення подарованого нерухомого майна з переліку майна, що є у спільній сумісній власності подружжя. Просила визнати удаваними договори дарування нерухомого майна, укладені 12 серпня 2016 року ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , посвідчені приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу Дзерою М.Л., а саме: договір № 2069 дарування земельної ділянки, площею 0,3747 га, кадастровий номер: :01:002:0064, договір № 2067 дарування земельної ділянки, площею 0,191 га, кадастровий номер: :01:002:0063, договір № 2065 дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та визнати їх договорами купівлі-продажу (а.с. 1-6, том 1).

Рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2022 рокупозов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - приватний нотаріус Дзера М.Л., про визнання договорів дарування удаваними задоволено.

Визнано удаваним договір дарування житлового будинку від 12 серпня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу Дзерою М.Л. за № 2065, визнавши його договором купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано удаваним договір дарування земельної ділянки від 12 серпня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу Дзерою М.Л. за № 2067, визнавши його договором купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1910 га, кадастровий номер: :01:002:0063, що розташована за адресою: с. Конюшки, Рогатинський район, Івано-Франківська область .

Визнано удаваним договір дарування земельної ділянки від 12 серпня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу Дзерою М.Л. за № 2069, визнавши його договором купівлі-продажу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,3747 га, кадастровий номер: :01:002:0064, що розташована за адресою: с. Конюшки, Рогатинський район, Івано-Франківська область

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі по 1261,20 грн (а.с. 38-48, том 2).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на недоведеність судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи.

Зокрема, апелянт вказує на те, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував ту обставину, що в процесі розгляду справи позивачкою взагалі не надавалися жодні докази на підтвердження факту наявності у їхній сім`ї хоча б якихось заощаджень, не кажучи вже про суму у розмірі 30000 дол. США, а також про джерела отримання таких коштів.

Крім того, апелянт вважає, що суд безпідставно прийняв до уваги показання свідків, а саме їх з позивачкою доньок - ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , та сестри позивачки - ОСОБА_7 , оскільки він перебуває із ними у поганих відносинах, так як вони засуджують його через наявність другої сім`ї, натомість вони перебувають у добрих відносинах із позивачкою, та надаючи покази на підтвердження її позиції підтримують її в такий спосіб. При цьому, апелянт звертає увагу на те, що показання вказаних свідків не містили жодних даних про наявність у їхній сім`ї коштів, а ґрунтувалися виключно на їхніх власних здогадках.

Відтак, ухвалення судом рішення про задоволення позову без належного доведення позивачкою факту наявності у нього коштів саме на купівлю майна чи джерел отримання таких коштів в період перебування з нею у шлюбі є незаконним та необґрунтованим.

Також апелянт зазначає про те, що судом повністю знівельовано право ОСОБА_3 на вільне розпорядження належним їй майном, більше того, визнання договорів дарування договорами купівлі-продажу може призвести до покладення на останню необґрунтованих з точки зору здійсненого нею волевиявлення стягнень у вигляді податкових зобов`язань щодо нібито отриманого прибутку від реалізації майна, хоча ОСОБА_3 жодних коштів від нього не отримувала.

Апелянт вважає, що належним та беззаперечним доказом того, що ОСОБА_3 мала на меті подарувати йому своє домоволодіння є письмова заява її чоловіка - ОСОБА_8 , посвідчена Вербилівською сільською радою Рогатинського району Івано-Франківської області, відповідно до якої останній надав згоду своїй дружині саме на дарування житлового будинку та земельних ділянок.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що в оскаржуваному рішенні суд зіслався на розміщення оголошення про продаж будинковолодіння, як на доказ того, що фактично відбулася купівля-продаж домоволодіння, при цьому, підстав неприйняття до уваги показань ОСОБА_3 щодо відсутності бажаючих купити це майно суд жодним чином не обґрунтував.

На підставі викладеного, апелянт просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 (а.с. 67-70, том 2).

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 посилається на законність та обґрунтованість рішення суду, у зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Вважає, що апелянт безпідставно стверджує, що в процесі розгляду справи нею не надано доказів на підтвердження факту наявності у їхній сім`ї заощаджень, за які би можна було купити майно, що є предметом спірних договорів, оскільки вказані обставини підтверджуються показаннями свідків, які суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги.

Крім того, звертає увагу на те, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення врахував й інші непрямі докази, які підтверджують удаваність спірних договорів: публікація оголошення про продаж нерухомого майна від 08 червня 2016 року, яке через два місяці було подароване; висока вартість подарованого майна; відсутність зрозумілих мотивів зі сторони ОСОБА_3 на укладення договорів дарування нерухомого майна ОСОБА_1 .

Щодо доводів апелянта про те, що суд не взяв до уваги показання ОСОБА_3 , позивачка вважає їх безпідставними, оскільки представник ОСОБА_3 у судових засіданнях жодного разу не могла пояснити деталей обставин, за яких відбувалось укладення спірних договорів. Сама ж ОСОБА_3 не скористалася можливістю надати суду особисті пояснення щодо її логічних мотивів на дарування майна ОСОБА_1 .

При цьому, позивачка вважає мотиви відповідачів на укладення спірних договорів абсурдними, оскільки вона ніколи не була знайома з ОСОБА_3 та їй не було відомо про існування між останньою та її колишнім чоловіком дружніх відносин. А тому, вважає, що відповідачі мали логічно зрозумілі мотиви для встановлення правовідносин купівлі-продажу, хоч формально було укладено договори дарування.

Крім того, позивачка вважає, що згода чоловіка ОСОБА_3 на дарування ОСОБА_1 майна жодним чином не підтверджує наміру останньої на встановлення правовідносин дарування, а лише є ще одним із документів, що стали підставою для формального оформлення купівлі-продажу.

Інші учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались, що відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судовому засіданні апелянт та його представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задоволити.

Позивачка у судове засідання не з`явилася, її представник заперечила проти задоволення позову, просила залишити без рішення суду першої інстанції.

Відповідачка ОСОБА_3 та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - приватний нотаріус Дзера М.Л. у судове засідання не з`явилися, повідомлялися судом про дату, час та місце розгляду справи.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про дату, час та місце судового засідання, апеляційний суд вирішив розглянути справу за відсутності учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до статті 367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 31 серпня 1985 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (після укладення шлюбу - ОСОБА_2 ) зареєстрували шлюб (а.с. 12, том 1), який рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 26 червня 2020 року розірвано (а.с. 119-120, том 1).

Під час перебування сторін у шлюбі - 12 серпня 2016 року приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу Дзерою М.Л. було посвідчено три договори дарування, а саме:

- договір дарування житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв в дар житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Грошова оцінка домоволодіння становить 181 720 грн 00 коп. (а.с. 229-230, том 1);

- договір дарування земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв в дар земельну ділянку, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 0,1910 га, кадастровий номер: :01:002:0063, що розташована за адресою: с. Конюшки Рогатинський район Івано-Франківська область. Грошова оцінка земельної ділянки становить 95 000 грн 00 коп. (а.с. 233-234, том 1);

- та договір дарування земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв в дар земельну ділянку, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, площею 0,3747 га, кадастровий номер: :01:002:0064, що розташована за адресою: с.Конюшки Рогатинський район Івано-Франківська область. Грошова оцінка земельної ділянки становить 93 000 грн 00 коп. (а.с. 231-232, том 1)

З копії заяви на укладення договору дарування, яка 12 серпня 2016 року посвідчена головою виконавчого комітету Вербилівської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області Білоусом І.М., за реєстровим № 51 та змісту договорів дарування встановлено, що ОСОБА_8 дав згоду своїй дружині ОСОБА_3 на укладення спірних договорів дарування на ім`я ОСОБА_1 на умовах на її розсуд (а.с. 241, том 1).

Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 102333143, право власності на вищевказане нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_1 12 серпня 2016 року (а.с. 13-17, том 1).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (частини перша, друга статті 235 ЦК України).

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Подібні за змістом висновки містяться й у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року в справі № 369/11750/15-ц, від 29 січня 2020 року в справі № 711/2892/19-ц, від 13 лютого 2020 року в справі № 761/12145/17 та від 23 січня 2019 року в справі № 522/14890/16-ц.

У справі, що переглядається, обґрунтовуючи удаваність оспорюваних договорів дарування, позивачка посилається на те, що насправді сторони приховали укладення договорів купівлі-продажу.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Тобто, суттєвою відмінністю між договором дарування та договором купівлі-продажу є їх безоплатність та оплатність відповідно.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Таким чином, пред`являючи позов про визнання договорів дарування удаваними з тих підстав, що насправді було укладено договір купівлі-продажу, позивачка має довести, що сторони договору мали на меті досягнення наслідків та встановлення між ними прав і обов`язків, характерних саме для договору купівлі-продажу, зокрема, факт отримання продавцем коштів за відчужуване майно.

Суд першої інстанції як на підставу задоволення позову послався на такі докази: публікацію оголошення про продаж спірного майна, яке через два місяці було подароване; високу вартість подарованого майна, яка виключає можливість його дарування сторонній особі; відсутність зрозумілих мотивів зі сторони ОСОБА_3 на укладення договору дарування ОСОБА_1 , який тривалий час перебував у зареєстрованому шлюбі, міг мати грошові заощадження та заробляв кошти, шляхом виконання робіт по монтажу системи опалення.

Колегія суддів вважає, що вказані обставини не є достатньою підставою для визнання спірних договорів удаваними.

Так, факт наявності у ОСОБА_1 грошових коштів для придбання спірного майна є лише припущеннями суду, оскільки докази на підтвердження цього в матеріалах відсутні та дані обставини не були встановлені судом першої інстанції.

Підставою позову ОСОБА_2 було те, що у розпорядженні подружжя було накопичення коштів, які зникли з дому. Позивач вважала, що відповідач забрав без погодження спільні кошти та придбав за них спірний будинок та землю, а договір умисно оформив як дарування для уникнення в майбутньому розподілу його як спільного майна.

Однак, на підтвердження таких обставин, остання не представила жодного доказу, як про джерела накопичення та існування 30000 доларів США, - як збереження саме подружжя під час шлюбу, так і доказів їх використання відповідачем на придбання спірного майна.

У судовому засіданні на запитання суду, представник позивача не змогла пояснити, якими доказами підтверджується існування сімейних заощаджень в заявленій сумі. Посилання представника на здійснення сторонами підприємницької діяльності є голослівними, оскільки не підтверджені конкретними доказами. Посилання суду в цьому випадку, на покази свідків не є належним доказом на підтвердження таких обставин. Інші докази у справі відсутні.

Сама по собі публікація оголошення про продаж майна за два місяці до укладення спірних правочинів, не свідчить про укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 саме договорів купівлі-продажу, тоді як відсутні докази щодо фактичної наявності коштів на та вчинення саме оплатного договору.

Щодо показань свідків, то з огляду на предмет спору, такі не могли бути взяті судом за основу при обґрунтуванні рішення.

Також суд першої інстанції не врахував, що сторони договору своїм підписом підтвердили, що їх волевиявлення на укладення спірних договорів є вільним, усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі, умови договорів відповідають реальній домовленості між ними, договори не приховують інших правочинів і спрямовані на настання наслідків, які обумовлені ними. Суд першої інстанції не спростував основний принцип цивільного законодавства щодо свободи договору, тоді як дарувальник підтвердила своє волевиявлення.

З огляду на це, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що у суду першої інстанції не було передбачених статтею 235 ЦК України підстав для визнання оспорюваного правочину удаваним та задоволення позову, оскільки позивач не довела належними та допустимими доказами обґрунтованість заявлених вимог.

За вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів приходить висновку про те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок удаваними.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - приватний нотаріус Дзера Мар`яна Любомирівна, про визнання договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок удаваними відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 червня 2022 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: В.Д. Фединяк

І.О. Максюта