Єдиний унікальний номер справи 487/3667/20
Провадження № 22-ц/812/251/22
Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 червня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегія суддів судової палати в цивільних справах суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2021 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа приватний нотаріус Миколаївського нотаріального округу Нестеренко Наталія Василівна про заміну сторони (покупця) у договорі купівлі-продажу,

у с т а н о в и в :

30 червня 2020 року ОСОБА_4 пред`явила до сина ОСОБА_5 , невістки ОСОБА_3 , продавця ОСОБА_6 , третя особа приватний нотаріус Миколаївського нотаріального округу Нестеренко Н.В., зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

12 лютого 2019 року вона продала належну їй квартиру АДРЕСА_1 за 622 960 гривень.

Після того як син позивача потрапив у ДТП і не міг рухатись самостійно, лікування проходило по АДРЕСА_2 , позивач вирішила купити квартиру в мікрорайоні Намив у м. Миколаєві.

На втілення того, ОСОБА_4 здійснила фактично одночасне укладання двох договорів, а саме, попереднього договору від 01 лютого 2019 року, щодо продажу належної їй квартири АДРЕСА_1 та договору про завдаток від 02 лютого 2019 року щодо купівлі квартири АДРЕСА_3 , відповідно якого, продавець отримала від неї в якості завдатку 13 758 гривень в рахунок належних до сплати 882 240 гривень, згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 .

Фактично у договорі про надання задатку від 02 лютого 2019 року, укладеного між покупцем ОСОБА_4 та продавцем ОСОБА_6 визначені статуси сторін, а саме продавець, покупець, предмет договору, ціна договору, визначено порядок передачі квартири.

22 лютого 2019 року позивач, її чоловік та продавець ОСОБА_6 прийшли до приватного нотаріуса Нестеренко Н.В. для укладання та посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , однак здійснити це не змогли, оскільки позивач забула свій паспорт вдома, а повернувшись - не змогла його знайти.

У зв`язку з цим, вони спільно з чоловіком вирішили тимчасово оформити квартиру АДРЕСА_3 на сина ОСОБА_5 , домовившись, що у подальшому той подарує їм набуте житло за договором дарування.

22 лютого 2019 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 посвідчений приватним нотаріусом Нестеренко Н.В. за реєстровим №41 та проведена державна реєстрація права власності на ім`я відповідача у зв`язку з нотаріальною дією.

Відповідно до п.2.1. договору продаж вчинено за 578 060 гривень.

Ці грошові кошти позивачем особисто повністю сплачені та передані продавцю ОСОБА_6 ще до посвідчення договору.

Посилаючись на викладені обставини та на те, що станом на день звернення із позовною заявою відповідач ОСОБА_5 свого слова не дотримав і тільки обіцяє подарувати позивачу фактично куплену нею квартиру, просила суд змінити сторону (покупця) у договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_7 22.02.2019 року за №41 з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_4 ».

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2021 рокупозовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Змінено сторону (покупця) у договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_7 22.02.2019 року за №41 з « ОСОБА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 на « ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 ».

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та положенням чинного законодавства, просила рішення скасувати та прийняти постанову, якою відмовити у задоволені позовних вимог, оскільки вказана квартира придбана за згоди батьків чоловіка в період її шлюбу з ОСОБА_5 саме для проживання їх сім`ї.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначила, що рішення суду ухвалено з дотримання норм діючого законодавства, а доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки кошти на придбання квартири сплачувала саме позивач та попередні договори про намір укласти договір купівлі-продажу спірної квартири був також підписаний нею та ще до укладення шлюбу її сина з ОСОБА_3 . А тому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши відзив на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 , суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем в судовому засіданні доведено та не заперечувалось сторонами, що саме позивач була покупцем квартири (майнових прав) так як за її кошти була придбана квартира АДРЕСА_3 .

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду не повністю погоджується з встановленими судом першої інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо результату вирішення справи, вважає не вірними, не обґрунтованими й не законними.

Вирішуючи спори даної категорії, суди повинні беззастережно дотримуватися вимог цивільно-процесуального закону, зокрема, ст. ст. 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі .

Згідно них, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77-78, ч. ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Оскаржене рішення районного суду не у повній мірі відповідає виписаному.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 на праві приватної власності, належить трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 59,9 кв.м.

01 лютого 2019 року між позивачем ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було укладено попередній договір про купівлю квартири, згідно якого продавець ОСОБА_4 отримала завдаток у сумі 500 доларів США, а загальна продана вартість квартири складала суму еквівалентну 31 000 доларів США (а.с. 15).

02 лютого 2019 року ОСОБА_4 , маючи на меті придбати квартиру АДРЕСА_3 , уклала договір про надання завдатку з ОСОБА_6 , за яким вона передала останній 500 доларів США. Сторони прийшли згоди в тому, що загальна вартість майна складає 882 240 гривень, що еквівалентно 32 000 доларів США (а.с. 16).

В подальшому 12 лютого 2019 року між позивачем ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого позивач ОСОБА_4 продала належну їй квартиру за 622 960 гривень (а.с. 7-8).

22 лютого 2019 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 . Відповідно до п. 2.1 продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 578 060 гривень (а.с.9-10).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, власником квартири АДРЕСА_3 , є ОСОБА_5 (а.с.14).

Позивач зазначає, що вказана квартира була придбана за її кошти та вона розрахувалася із продавцем ОСОБА_6 , оскільки планувала її купити для себе, проте будучи у нотаріуса, в неї не виявилося паспорта, а тому, за домовленістю з сином ОСОБА_5 , що він у подальшому подарує їй цю квартиру, договір купівлі-продажу оформили на нього.

Проте станом на дату подачі позову з його боку не вчинено жодної дії для цього.

Думка відповідача ОСОБА_6 (продавець за договором купівлі-продажу спірної квартири) суду невідома, оскільки жодних пояснень від неї не надходило.

Позивач, вважаючи що оскільки попередні договори укладені саме нею та кошти за спірну квартиру вносила також вона, посилаючись правову позицію викладену в ухвалі ВССУ від 25 жовтня 2017 року, просила замінити сторону (покупця) у договорі купівлі-продажу від 22 лютого 2019 року з ОСОБА_5 на ОСОБА_4 .

При цьому, в оскаржуваному рішенні суд, виходячи за межі позовних вимог, обґрунтовував свої висновки тим, що укладений між сином та ОСОБА_6 договір 22 лютого 2019 року є удаваними, оскільки насправді саме позивач була покупцем квартири (майнових прав) так як за її кошти була вона придбана, у зв`язку з чим і задовольнив позовні вимоги.

Проте, позовна заява ОСОБА_4 не містить жодних її посилань на удаваність договору чи вимог про таке, що давало б суду можливість застосувати норми права щодо його удаваності.

Дійсно, відповідно до ч. 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема,

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Згідно зі ст. 204 ЦК України, Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, з наведено можна дійти висновку про те, що укладений правочин є правомірним, за виключенням прямої вказівки закону про його правомірність чи визнання його таким за рішенням суду.

При цьому, останні вимоги повинен ініціювати та довести позивач.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листоапада 2012 року у справі № 6-133 цс 12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026 цс 16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992 св 18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822 св 20).

Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Крім того, у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16, провадження № 14-498цс18 зазначено: «Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним».

Враховуючи вищевикладене, висновок суду першої інстанції про заміну сторони (покупця) у договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , оскільки придбана ОСОБА_4 за власні кошти та для її потреб, без визнання цього договору недійсним або удаваним, суперечить положенням Цивільного кодексу України, так як нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції.

Разом з цим, в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2020 року у справі № 265/3310/17 (провадження № 61-2308св19) зроблено висновок, що при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд повинен встановити, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає; вказаний договір відповідно до статей 235, 236 ЦК України може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 466/8968/19, провадження № 61-1188св21.

Відповідно до ч. 1,2 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що в задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа приватний нотаріус Миколаївського нотаріального округу Нестеренко Наталія Василівна про заміну сторони (покупця) у договорі купівлі-продажу слід відмовити, оскільки позивачем обрано не правильний спосіб захисту.

Навіть, якщо брати до уваги пояснення позивача щодо обставин укладення договору, то без вимоги позивача про визнання його недійсним, його не можна було визнати таким з ініціативи суду, оскільки це є виходом за межі позову.

Більше того, подальша, після укладення договору купівлі-продажу, правова доля набутого житла стосувалася договору дарування, який набувач начебто взявся укласти з позивачем, а не як оспорюваного договору.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального та матеріального права, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою для скасування рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, то з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір, понесений нею за подачу апеляційної скарги, а саме по 420 гривень 33 копійки з кожного,

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нову постанову.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа приватний нотаріус Миколаївського нотаріального округу Нестеренко Наталія Василівна, про заміну сторони (покупця) у договорі купівлі-продажу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 )та ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_3 )на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) по 420 гривень 33 копійки судового збору понесені нею за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П.Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

_______________________________________________

Повний текст постанови складено 21 червня 2022 року.