Справа № 567/144/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2022 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Венгерчук А.О.

при секретарі - Максимчук Є.В.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів

встановив:

в Острозький районний суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів звернувся ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач, ОСОБА_3 , станом на 12.05.2021 був боржником за шістьма виконавчими провадженнями, які перебували на виконанні в Острозькому РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та загальний розмір заборгованості за виконавчими провадженнями становив 25746,56 грн.

Оскільки в рамках вищевказаних виконавчих проваджень на майно відповідача було накладено арешт, зокрема й на належний йому автомобіль, що загрожувало його реалізацією з прилюдних торгів, 17.05.2021 позивач та відповідач досягли домовленості, що для зняття арешту з майна позивач сплатить заборгованість за відповідача, а останній поверне позивачу сплачені ним кошти до 30 вересня 2021.

На підтвердження вказаного, відповідач 17.05.2021 написав розписку, за змістом якої ОСОБА_3 позичив гроші на оплату штрафу в сумі 26000 грн. в ОСОБА_1 та зобов`язується віддати їх 30 вересня 2021.

Позивач сплатив штраф за відповідача за попередньою домовленістю з боржником, що підтверджується квитанцією та розпискою від 17.05.2021, однак станом на дату подачі позову відповідач грошові кошти так і не повернув.

Враховуючи наведене, просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі всього 26004,03 грн (з урахуванням банківської комісії).

Ухвалою суду від 31.01.2022 відкрито спрощене провадження у справі. Встановлено сторонам строки для подання відповідних заяв по суті справи. Задоволено клопотання позивача про виклик свідків. Інших процесуальних дій не вчинялося.

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, а також шляхом розміщення оголошення про розгляд справи на сайті Судової влади.

Відповідно до норм ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Згідно з ч. 8 ст. 83 ЦПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Визначений ч. 3 ст. 279 ЦПК України строк для реалізації сторонами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків сплив.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Водночас, від відповідача на адресу суду не надходило жодних документів, тому суд вважає, що відповідач своїм правом на подання відзиву та доказів по справі не скористався.

Отже, відповідач будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання повторно не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання відзиву із запереченнями проти позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За клопотанням представника позивача, з метою уникнення безпідставного затягування розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав та доводів зазначених в позовній заяві та просять його задоволити.

Пояснили, що відповідач, ОСОБА_3 , станом на 12.05.2021 був боржником за шістьма виконавчими провадженнями, які перебували на виконанні в Острозькому РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та загальний розмір його заборгованості становив 25746,56 грн.

Оскільки в рамках вищевказаних виконавчих проваджень на майно відповідача було накладено арешт, зокрема й на належний йому автомобіль, що загрожувало його реалізацією з прилюдних торгів, 17.05.2021 позивач та відповідач досягли домовленості, що для зняття арешту з майна позивач сплатить заборгованість за відповідача, а останній поверне позивачу сплачені ним кошти до 30 вересня 2021 року.

На підтвердження вказаного, відповідач 17.05.2021 написав розписку, за змістом якої ОСОБА_3 позичив гроші на оплату штрафу в сумі 26 тисяч грн. в ОСОБА_1 та зобов`язується віддати 26 тисяч грн 30 вересня 2021 року.

Позивач сплатив штраф за відповідача за попередньою домовленістю з боржником, що підтверджується квитанцією та розпискою від 17.05.2021, однак до цього часу відповідач грошові кошти так і не повернув.

Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснили, що 17.05.2022 в їх присутності ОСОБА_3 написав розписку про те, що позичає в ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 26000 грн., які ОСОБА_1 сплатив в рахунок штрафу за ОСОБА_3 .

З письмових доказів, досліджених в судовому засіданні встановлено наступне.

17.05.2021 ОСОБА_3 склав письмову розписку, за якою останній позичив в ОСОБА_1 грошові кошти на оплату штрафу в сумі 26000 грн. та зобов`язався повернути їх в строк до 30.09.2021. (а.с.10)

Відповідно до квитанції №0.0..1 від 17.05.2021 вбачається, що ОСОБА_1 сплатив на рахунки Острозького РВ ДВС 25746,56 грн. в рахунок сплати штрафу ОСОБА_3 (а.с.11)

Зазначені обставини також підтверджуються повідомленням Острозького відділу ДВС у Рівненському районі Рівненської області від 02.03.2022, згідно якого вбачається, що 17.05.2021 на депозитний рахунок відділу ДВС надійшли кошти від ОСОБА_1 в сумі 25746,56 грн., які були ним сплачені за погашення штрафів ОСОБА_3 у виконавчих провадженнях на підтвердження чого також надано копії платіжних доручень та виписку з ДКСУ. (а.с.28-35)

З наданих матеріалів зведеного виконавчого провадження №62943867 вбачається, що ОСОБА_3 , станом на 12.05.2021 був боржником за шістьма виконавчими провадженнями, які перебували на виконанні в Острозькому РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), які після сплати було завершено. (а.с.36-88)

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 17.05.2021 власноручно склав письмове зобов`язання, за яким визнає, що позичив в ОСОБА_1 грошові кошти на оплату штрафу в сумі 26000 грн. та зобов`язався повернути їх в строк до 30.09.2021.

Оригінал вказаної розписки було надано позивачем та оглянуто в судовому засіданні

В строк до 30.09.2021 відповідач своє зобов`язання по поверненню грошей позивачу не виконав.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошує на тому, що оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання в строк та не сплатив суму коштів, така сума повинна бути стягнута судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 3 ст. 202 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що під одностороннім правочином слід розуміти дії однієї сторони. Односторонній правочин створює обов`язки лише для особи, яка його вчинила. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори.

Частиною 1 ст. 207 ЦК України обумовлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в письмовому документі.

В частині 1 ст. 214 ЦК України передбачено, що особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлене законом. Поряд з наведеним законодавством передбачено, що при відмові особи від одностороннього правочину у випадку порушення прав іншої особи, останній підлягають захисту згідно законодавства України.

Частиною 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, як то сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України закріплено принцип, за яким одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін (строк).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року по справі N456/2076/19 (провадження N61-6357св21) вказано, що "договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

За змістом положень частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 у справі №604/1038/16-ц (провадження №61-42076св18).

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 у справі № 369/12376/17 (провадження №61-4966св20).

На переконання суду, з тексту розписки від 17.05.2021 однозначно вбачається, що відповідач отримав від позивача кошти в борг в сумі 26000 грн, які зобов`язався повернути.

Відтак, факт отримання грошових коштів відповідачем за узгодженими сторонами істотних умов договору, підтверджується змістом розписки, яка складена відповідачем власноручно.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, яка може бути спростована заінтересованими особами.

Наявність встановленої законом презумпції правомірності договору звільняє його сторони від обов`язку доведення його дійсності. Натомість на особу, яка заперечує цю презумпцію, покладається тягар її спростування.

Стаття 545 ЦК України містить положення про підтвердження виконання зобов`язання, яке має бути здійснене шляхом видачі кредитором боржникові на вимогу останнього розписки про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Так, згідно зі статтею 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

У постановах Верховного Суду від 11 червня 2020 у справі №753/20532/14-ц (провадження №61-46033св18), від 17 лютого 2021 у справі №233/4822/18 (провадження №61-20667св19), від 14 квітня 2021 у справі №642/4200/17 (провадження №61-6492св19), від 01 вересня 2021 у справі №266/5745/18 (провадження №61-7017св21), від 29 вересня 2021 у справі №640/9165/19 (провадження №61-14705св20), від 03 листопада 2021 у справі №705/3275/18 (провадження №61-12851св21), від 09 грудня 2021 у справі №570/5689/16 (провадження №61-258св21) викладено такі правові висновки щодо застосування статті 545 ЦК України: у частині другій статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.

Дійсність правочину відповідачем не оспорюється.

Факт підписання боргової розписки ОСОБА_3 , за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про досягнення сторонами згоди по зазначених у ній умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цим договором суми грошових коштів.

Отже, враховуючи обставини справи, суд дійшов до висновку, що відповідач допустив невиконання свого зобов`язання перед позивачем, що є підставою для звернення останнього з відповідним позовом.

Аналізуючи обставини справи в сукупності з наданими доказами, суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовано доводів позивача та вважає, що надані позивачем докази жодним чином не були спростовані відповідачем.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що судове рішення ухвалене на користь позивача, з відповідача на користь позивача слід стягнути 992,40 грн. витрат на сплату судового збору.

Одночасно, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 2000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Також, ст. 137 ЦПК України визначені цілі розподілу судових витрат.

За частиною 3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Згідно договору про надання професійної правничої допомоги, укладеного 06.11.2021 між ОСОБА_1 та адвокатом Хмарук Ю.М., адвокат взяла на себе зобов`язання надавати необхідну правничу допомогу клієнту.

Також відповідно до Додатку №3 до договору про надання правничої допомоги, квитанції №0.0..1 від 26.01.2022 вбачається, що ОСОБА_1 сплатив адвокату Хмарук Ю.М. 2000 грн. за надання професійної правничої допомоги.

На сьогодні закон не обмежує розмір компенсації витрат на професійну правничу допомогу, однак він має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); обсягом наданим адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

В судовому засіданні встановлено, що позивачем надано підтвердження укладення договору про надання правничої допомоги, а також згідно вказаного договору надано докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

Проаналізувавши матеріали справи, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи в суді, суд приймає до уваги обставини справи, умови укладеного договору про надання правничої допомоги, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт та вважає за необхідне стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн.

На підставі ст. 15, 16, 203, 215, 216, 901-905 ЦК України, керуючись ст.76-83, 263-265 ЦПК України,

вирішив :

позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 26004,03 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 992,40 грн. витрат зі сплати судового збору та 2000 грн. витрат на правничу допомогу.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач може оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку у загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15.06.2022.

Суддя Острозького районного судуВенгерчук А.О.