Справа № 397/967/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01.06.2022 смт.Олександрівка

Олександрівський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді Івченка П.О.,

за участю: секретаря судового засідання Іваненко Н.Л.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Ляшенко-Гаркуши О.В.,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

представника співвідповідача Ващенка І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Красносільський ліцей» Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області, Відділу освіти Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

У С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом (з уточненням) в якому просить: визнати незаконним та скасувати наказ № 146-к від 08.11.2021, яким її було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на час відсторонення та стягнути з Відділу освіти Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 4 601,41 грн., а також судові витрати в сумі 1 816 грн.

В обгрунтування позову вказала, що наказом про призначення № 77-к від 22.08.2016 її було призначено на посаду вихователя Вищеверещаківської філії КЗ «Красносільське НВО».

01.11.2021 до неї було доведено повідомлення в якому викладено попередження про відсторонення її від роботи з 08.11.2021 у тому разі, якщо вона не надасть документ який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти гострої распіраторної хвороби COVID-19 або медичного висновку про наявність абсолютних протипоказань проти такого щеплення.

Наказом про відсторонення від роботи № 146-к від 08.11.2021 її було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з відсутністю щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СoV-2. Строк відсторонення, згідно наказу, триватиме до усунення причин які зумовили таке відсторонення.

У своєму наказі відповідач посилається на те, що відповідно до п. 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 (із змінами відповідно до постанови КМУ від 20.10.2021 № 1096) передбачено, що керівники підприємств, установ та організацій зобов`язані забезпечити відсторонення від роботи (виконання обов`язків) працівників, для яких обов`язковість профілактичної вакцинації проти COVID-19 визначена Переліком №2153, якщо вони відмовляються або ухиляються від вакцинації.

Уважає, що відсторонення її від роботи є неприпустимим та таким, що порушує її права як громадянина України та працівника, а дії роботодавця незаконними та такими, що порушують низку нормативно-правових актів та основний закон Конституцію України.

Зазначає, що ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між нею та відповідачем зобов`язання про здійснення щеплення немає, так само як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення її від роботи з підстав відсутності вищезгаданого щеплення.

Крім того, через незаконне відсторонення від роботи, вимушений прогул станом на 22.11.2021 склав 11 робочих днів, а тому борг за час вимушеного прогулу складає 4601,41 грн.

Ухвалою Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 25.11.2021 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків (а.с. 24-26).

Ухвалою суду від 03.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов (а.с. 34-35).

30.12.2021 представником відповідача надано відзив на позовну заяву згідно якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначив, що наразі є чинними (не скасовані та не оскаржені) Постанова КМУ № 1236, Наказ МОЗ № 2153 та Перелік, затверджений даним наказом, вимоги яких поширюються на відповідні категорії осіб, які в них визначені, в тому числі і на позивача, та є обов`язковими для їх виконання. У позовній заяві позивач помилково вказує, що наказ про відсторонення мотивований ч.2 ст.14 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», адже посилання в наказі на вказану норму відсутнє. Вважають, що посилання позивача на те, що щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 не обов`язкове не доведено позивачем та є необґрунтованим і таким, що не може бути взяте до уваги, оскільки станом на сьогодні в Україні існують спеціальні нормативно-правові акти, що були наведені вище, які з рештою і встановлюють обов`язковість щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, для категорії осіб, до якої зокрема належить і позивач. Відсторонення позивача було необхідною мірою, для можливості захисту прав та законних інтересів навчального закладу та їх працівників, що було вчинено виключно з нормами діючого законодавства. Позивач вибірково вказує пункти роз`яснення Міністерства охорони здоров`я України від 29.10.2021, не зазначаючи пунктів, яких з рештою вона не дотрималася. Жодних підтверджуючих документів від сімейного або лікуючого лікаря на день винесення оскаржуваного наказу про відсторонення, позивачем до відповідача або його повноважних представників доведено не було. Крім цього, жодних доказів того, що зазначені результати досліджень взагалі надавалися чи надсилалися відповідачу також відсутні, адже ці результати досліджень були долучені лише до матеріалів позовної заяви, після звернення до суду. Також не відомо, чи надавалися ці результати сімейному або лікуючому лікарю позивача.

Крім того, оскільки підстави для скасування наказу про відсторонення, наведені позивачем є необґрунтованими, то немає підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.49-55).

10.01.2022 представником позивача подано відповідь на відзив, в якій останній зазначає, що позовні вимоги є обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню. Постанова КМУ від 09.12.2020 №1236 та Наказ МОЗ України №2153 від 04.10.2021 є незаконними і не підлягають виконанню. Позивачем законно було повідомлено про обґрунтовану відмову від щеплення проти інфекційної хвороби COVID-19. А тому у відповідача не було законних підстав для прийняття оскаржуваного наказу та відсторонення позивача від роботи. Окрім того, зазначений наказ приймався на виконання незаконних нормативних актів КМ України та МОЗ України, що ще раз підтверджує його незаконність (а.с.87-91).

10.01.2022 представником позивача надано клопотання про залучення Відділу освіти Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області співвідповідачем по справі та клопотання про уточнення позовних вимог. Окрім того, зауважили, що рішенням сесії селищної ради змінено назву відповідача Комунальний заклад «Красносільське навчально-виховне об`єднання» Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області на Комунальний заклад «Красносільський ліцей» Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області (а.с.97-98, 104-105).

Ухвалою суду від 10.01.2022 у цивільній справі замінено первісного відповідача Комунальний заклад «Красносільське навчально-виховне об`єднання» Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області належним відповідачем Комунальний заклад «Красносільський ліцей» Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області та залучено в якості співвідповідача Відділ освіти Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області; прийнято до розгляду уточнену позовну заяву (а.с.116-117, 119-121).

18.01.2022 представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, в якому він просив відмовити в задоволенні вимог позовної заяви в повному обсязі (а.с.128-132).

25.01.2022 представником відповідача надано відзив на уточнену позовну заяву, згідно якого останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.135-142).

28.01.2022 представником співвідповідача надано відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вказав, що вирішуючи питання співвідношення норм статей 3 та 43 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на працю. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. Індивідуальне право працівника відмовитися від щеплення протиставляється загальному праву інших працівників, які зробили щеплення з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я. Отже, держава, встановивши правило про те, що працівники які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відстороняються від роботи, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників навчального закладу, а й захищає таким чином самого працівника, якій не отримав щеплення. Позивач доказів проведення щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 не надав. Також не подав доказів про наявність протипоказань, що позбавляють її можливості провести курс вакцинації від СOVID-19 (а.с.174-177).

14.02.2022 представником позивача подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вказала, що в разі надання працівником обґрунтованої відмови в отриманні щеплення, відсутні підстави у роботодавця права на відсторонення працівника від роботи. Як неодноразово зауважувалось позивачем, підставою для відмови в отриманні щеплення проти COVID-19 є наявність великої кількості антитіл після перенесення хвороби. Окрім того, Закон не містить поняття необґрунтована відмова від щеплення, як і не містить вказівок в якому вигляді подається зазначена відмова і в який орган. Відтак, особа на свій розсуд обирає форму відмови та орган для її подання і жодна посадова особа, у зв`язку з відсутністю в Законі поняття необґрунтованої відмови немає права надавати їй будь-яку кваліфікацію, так як сама відмова в межах права повинна містити лише ознаки письмового чи усного обґрунтування (а.с. 187-190).

21.02.2022 представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, в якому він просив відмовити в задоволенні вимог позовної заяви в повному обсязі (а.с.200-203).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Вказала, що відповідачем видано наказ про відсторонення позивача від роботи. Вважають даний наказ незаконним з підстав, зазначених у позовній заяві. Конституція України гарантує позивачу право на працю. Таке право позивача було обмежено. Вказане право не може бути обмежено, крім випадків чітко визначених законом (зокрема надзвичайний стан, воєнний стан). Оспорюваний наказ був прийнятий в листопаді 2021 з підстав, зазначених в ньому, а саме Постанов КМУ, які регулюють перелік професій, що підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, а також постанови КМУ про запровадження карантину в Україні. Здійснено посилання на ст.46 КЗпП України. Зауважує, що оскільки спірні правовідносини, які виникли між сторонами стосуються відсторонення від роботи необхідним є аналіз положень, які визначають порядок такого відсторонення. Стаття 46 КЗпП України чітко передбачає випадки коли таке відсторонення може бути. Випадки не щеплення в даній статті не передбачені. Трудові правовідносини регулюються спеціальними законами, а не нормативно-правовими актами. Наказ є незаконним, оскільки він суперечить Закону України «Про освіту». Відповідачі у своїх відзивах посилалися на те, що в них була обов`язкова підстава для відсторонення постанови КМУ. Разом з тим, Закон України «Про освіту» дає можливість керівникам навчальних закладів мати автономність у прийнятті управлінських рішень щодо здійснення освітнього процесу. Законом про забезпечення безпеки від інфекційних захворювань чітко передбачено випадки коли має бути здійснено обов`язкове щеплення. Зокрема закон передбачає, що тільки у випадку коли не було здійснено обов`язкове щеплення таке відсторонення може відбутися. Будь-яким законним актом змін до переліку обов`язкових щеплень не вносилося. Таким чином, щеплення від коронавірусу було рекомендованим. Тобто будь-якого обов`язку щодо його проведення чинними законодавчими актами України не встановлювалися. І посилання на постанови КМУ, які фактично свідчать про втручання держави у право на працю людини, є незаконними. Конвенція про захист основоположних прав людини визначає, що у випадку якщо держава хоче обмежити будь-яке право передбачене основним законом України із загальними правами людини, визначеними в міжнародних актах, вона має обґрунтувати своє втручання в таке обмеження. В даному випадку будь-якого обґрунтування немає. Більш того йде мова про дискридитацію позивача за те, що вона відмовляється і не бажає зробити не обов`язкове щеплення. Відмовившись від цього щеплення позивач скористалася своїм правом, в неї не має обов`язку щепитися. А держава позбавляє її роботи, більш того заробітку. Можна було б недоспускати цього непропорційного втручання, оскільки є дистанційні форми роботи в навчальних закладах. Відповідачі могли вжити заходів щодо забезпечення права позивача на працю шляхом запровадження дистанційного навчання, тобто виконання нею роботи дистанційно. Крім того, загальновідомим фактом є те, що інфекціонування від коронавірусу можна запобігти з дотриманням певної дистанції, вжиття інших запобіжних заходів. В той же час інших варіантів дій позивача надано не було, а було не допущено до виконання її обов`язків, передбачених трудовим договором. Постанова КМУ дискримінує позивача по відношенню до інших не вакцинованих осіб, в яких, наприклад, є протипоказання.

Крім того, у повідомленні від 01.11.2021 щодо відсторонення від роботи зазначено, що позивач, крім позбавлення права на заробітну плату, позбавляється страхового стажу, права на зарахування днів відсторонення при обрахунку днів відпусток.

Ними надана довідка, що вона проходила тест на коронавірус на момент прийняття наказу про відсторонення. Будь-яких ознак коронавірусу в позивача виявлено не було.

А тому вважають, що наказ про відсторонення є незаконним, тобто прийнятий з порушенням Конституції України, міжнародних нормативно-правових актів, КЗпП. Будь-яких підстав для відсторонення не було. Також просить стягнути середню заробітну плату за період, який був обрахований на момент подання позовної заяви.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Вказала, що на даний час її поновлено на роботі, з 03.03.2022. Підтримала пояснення свого представника. Не є вакцинованою, проте має всі щеплення, які були включені до обов`язкового переліку щеплень. Вакцинація проводиться для того, щоб в людини створилася імунна відповідь, антитіла до певної хвороби. Вона хворіла восени і після цього робила аналіз. Результати дослідження показали наявність достатньо високої кількості антитіл до коронавірусу. Будь-який лікар (імунолог чи інфекціоніст) не заперечує той факт, що імунітет набутий під час хвороби нічим не відрізняється від імунітету, наявного після вакцинації. Від початку головний санітарний лікар країни заявляв що вакцинація буде лише добровільною. Потім почали вмовляти, що вакциновані не будуть хворіти. В центрі вакцинації їй пропонували щоб вона добровільно підписала згоду на вакцинацію, хоча вакцина знаходиться ще на стадії клінічного дослідження. Жодних гарантій їй не дає ні держава ні лікарі. Бажає працювати в своїй вільній демократичній державі, де діють Конституція, закони. Хоче відчувати себе захищеною особою. Проте, її залишили без засобів до існування, відсторонили від роботи без збереження заробітної плати. Протипоказань до щеплення вона немає.

З березня 2022 вона виконує свої обов`язки згідно трудового договору. Працюють з батьками та дітками через Viber, відеоматеріали.

Представник відповідача позов не визнав та просив відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях. Посилання позивача на те, що щеплення від гострої распіраторно-вірусної хвороби COVID-19 є необов`язковим не доведено та не обґрунтоване. А тому, не може бути взято до уваги, оскільки станом на момент подання позовної заяви існували спеціальні нормативно-правові акти, наведені у відзиві та запереченнях. Жодних підтверджуючих документів від сімейного або лікуючого лікаря на день винесення оскаржуваного наказу про відсторонення, позивачем до відповідача не було надано. Також не відомо, чи надавалися ці результати сімейному або лікуючому лікарю позивача.

У закладі практикується дистанційне навчання. Програма дистанційного навчання погоджується з відділом освіти для того, щоб охопити якомога більшу частину дітей. Під час карантину практикувалося дистанційне навчання.

Представник співвідповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини.

Відповідно до наказу директора Комунального закладу «Красносільське навчально-виховне об`єднання» Олександрівської районної ради Кіровоградської області №77-к від 26.08.2016 та трудової книжки № НОМЕР_1 (дата заповнення 24.06.1993) на ім`я ОСОБА_1 убачається, що вона дійсно призначена на посаду вихователя дошкільного закладу Вищеверещаківської філії КЗ «Красносільське НВО» з 23.08.2016 (а.с. 9-11).

Згідно з повідомленням директора Комунального закладу «Красносільське навчально-виховне об`єднання» Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області від 01.11.2021, ОСОБА_3 повідомлено про обов`язкове щеплення від COVID-19. При чому, серед іншого, у такому повідомленні зазначено: "На підставі наказу МОЗ «про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 №2153 просимо до 05.11.2021 надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або медичний висновок про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 №595. Якщо до цієї дати Ви не надасте один із зазначених документів, 08.11.2021 Вас відсторонять від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-ІІІ. Інформуємо також, що період відсторонення від роботи без збереження заробітної плати не увійде до страхового стажу для пенсії та оплати тимчасової непрацездатності, адже за цей період роботодавець не сплачуватиме за Вас страховий внесок на соціальне страхування. Період відсторонення без збереження зарплати не увійде й до стажу, що дає право на щорічну відпустку (ст.82 КЗпП, ст.9 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР". З повідомленням ОСОБА_3 була ознайомлена 01.11.2021, про що свідчить відповідний її підпис. Документ про профілактичне щеплення від COVID-19 або медичний висновок про абсолютні протипоказання не надано згідно ст.39-1 право на таємницю про стан здоров`я (а.с. 12).

Відповідно до наказу, виданого директором Комунального закладу «Красносільське навчально-виховне об`єднання» Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області «Про відсторонення від роботи Галини Каракоць» за №146-к від 08.11.2021, останню, керуючись ст. 46 КЗпП, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-ІІІ, наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 №2153, п.41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236, відсторонено від роботи з 08.11.2021 до усунення причин, що зумовили відсторонення без збереження заробітної плати. Крім того, підставою зазначено повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 ОСОБА_4 від 01.11.2021. З наказом позивач була ознайомлена 08.11.2021, про що свідчить відповідний її підпис з висловленим запереченням «Не погоджуюсь! Відсторонюючи від роботи, Ви порушуєте моє право на працю передбачене ст.43 Конституції України, а також ст.46 КЗпП. За незаконність відсторонення мною буде подано позов про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за вимушений прогул, стягнення судових витрат та моральної шкоди» (а.с. 13).

Як визначено в ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

В силу ст. 129 Основного Закону України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Трудовий спір, який у даному цивільному процесі розглядається судом, стосується встановлення законності наказу про відсторонення від роботи працівника закладу загальної середньої освіти й правомірності невиплати відповідному працівнику заробітної плати.

Суд, вирішуючи питання щодо вимоги позивача про визнання незаконним та скасування Наказу від 08.11.2021 №146-к про відсторонення її від роботи, виходить із наступних норм права та мотивів їх застосування.

Згідно із ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Як визначено в ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

У визначенні поняття «законодавством» суд враховує рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/98 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 КЗпП України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

За змістом вищеназваної статті КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18)).

Таким актом є, зокрема Закон України «Про захист населення від інфекційний хвороб», який передбачає відсторонення працівників як в разі відмови від обов`язкових щеплень, так і в разі ухилення від обов`язкових щеплень.

Крім того, згідно з ч. 1, 2 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення.

Відповідно до ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (надалі - МОЗ).

Наказом МОЗ від 25 лютого 2020 року за № 521 розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Перелік особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено пунктом 39 такого змісту: «COVID-19».

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Відповідно до примітки до Переліку № 2153 обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року №2070).

Вказаний нормативно-правовий акт, яким встановлено перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, є самостійним актом зобов`язального характеру, його ухвалення Міністерством охорони здоров`я України як центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, відповідає положенням ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Підпунктом 2 п.41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» визначено обов`язок керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій забезпечити відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст.46 Кодексу законів про працю України, ч.2 ст.12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та ч.3 ст.5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації, виданий закладом охорони здоров`я.

Таким чином, зазначеною нормою чітко визначено інший, прямо не передбачений у ст.46 КЗпП України випадок відсторонення працівника від посади: за умови його відмови або ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19. При цьому цей інший випадок не є тотожним іншому випадку, встановленому у ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», що вимагає подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби для ухвалення адміністрацією підприємства наказу про відсторонення.

Суд враховує відсутність у ст.116 Конституції України повноважень Кабінету Міністрів України звужувати обсяг прав і свобод людини, встановлений Конституцією та законами України. Суд також бере до уваги положення ст.19 Конституції України про те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Разом з тим, відсторонення позивача від посади відбулось на підставі закону, а саме - ст.46 КЗпП України, у той час як постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 встановлено один з випадків, при настанні якого вказана стаття КЗпП України підлягає застосуванню. Вказана постанова Кабінету Міністрів України набрала чинності, у встановленому порядку неконституційною не визнавалась, в судовому порядку не скасовувалась, а тому підлягає застосуванню.

Вимога про обов`язковість вакцинації від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, для осіб певних професій та підприємств не може вважатися примушуванням працівників до вакцинації, оскільки фактично у даному випадку особа, яка обіймає відповідну посаду, постає перед вибором - вакцинуватися і продовжувати роботу або, керуючись власними переконаннями, відмовитися від вакцинації і бути відстороненою від посади. Відтак, відмова від вакцинації є цілком правомірною, але у такому випадку працівник свідомо допускає настання для себе наслідків у вигляді відсторонення від роботи, адже така відмова не повинна ставити під загрозу здоров`я інших осіб.

Відповідно до ст.30 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», держава забезпечує планомірне науково обґрунтоване попередження, лікування, локалізацію та ліквідацію масових інфекційних захворювань. Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України. У разі загрози виникнення або поширення епідемічних захворювань Кабінетом Міністрів України у порядку, встановленому законом, можуть запроваджуватися особливі умови і режими праці, навчання, пересування і перевезення на всій території України або в окремих її місцевостях, спрямовані на запобігання поширенню та ліквідацію цих захворювань.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що у ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» вакцинація від хвороби COVID - 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відсутня у переліку обов`язкових і таких, що включаються до календаря щеплень. Разом з тим, її обов`язковість для окремих професій, виробництв та організацій передбачена наказом Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04.10.2021. При цьому, як зазначалось вище, встановлення обов`язковості профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, саме Міністерством охорони здоров`я України як центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, цілком відповідає як положенням ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», так і положенням ч.3 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Разом з тим, обов`язковість профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, що встановлена вищезазначеним наказом Міністерства охорони здоров`я України, у розумінні ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» є щепленням проти інших, прямо не встановлених ч.1 цієї норми інфекційних хвороб, і не є тотожною випадку, передбаченому ч.1 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», що вимагає включення такого заходу до календаря щеплень.

Таким чином, відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував у порядку, передбаченому законом (ст.46 КЗпП України), відсторонення від роботи позивача, оскільки це прямо передбачено законодавством - пп.2 п.41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236, що і є одним з інших випадків, передбачених законодавством, встановлених у ст.46 КЗпП України.

Суд враховує, що пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено саме обов`язки забезпечити контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена відповідним Переліком, а також відсторонення від роботи (виконання робіт) таких працівників та державних службовців, які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність таких протипоказань, виданий закладом охорони здоров`я. Тобто дискреційних повноважень у вирішенні цього питання керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій не мали.

Аналізуючи підстави позову у частині протиправного втручання відповідача у право позивача на працю, суд враховує наступне.

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Разом з тим, згідно зі ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тому, вирішуючи питання співвідношення норм ст.ст.3, 43 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя і здоров`я людини над правом на роботу, яку вона обирає.

Вільний вибір та вільну згоду громадянина на працю можна визначити як свободу від примусу до праці, можливість самому розпоряджатись своїми здібностями до праці та самостійно приймати рішення відмовитись від певної роботи у разі, якщо її умови його не влаштовують. Разом з тим, законодавством України не встановлено обов`язок роботодавця чи держави забезпечити громадянина роботою з такими умовами, які він вимагає чи які відповідають його морально-етичним, релігійним чи іншим переконанням.

Згідно ч.2 ст.2 КЗпП України, працівники мають право на здорові і безпечні умови праці.

За змістом ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, крім випадків укладення між працівником та власником або уповноваженим ним органом трудового договору про дистанційну роботу.

Зважаючи на це, завданням держави та роботодавця є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права людини на працю та інтересами інших людей. У справі, яка розглядається, індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення працівником, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, іншим членам трудового колективу, у тому числі тих, які за станом здоров`я не можуть отримати щеплення. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано ст.ст.3, 27, 49 Конституції України. Держава, встановивши обов`язок роботодавця відсторонити працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, які не мають профілактичного щеплення від виконання обов`язків, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я як цих, так і інших працівників підприємства.

Верховний Суд у постанові від 10.03.2021 у справі № 331/5291/19 висловив позицію про те, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Отже, у даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто було виправданим.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини висловлював думку, що обов`язкове щеплення є втручанням у гарантоване п.1 ст.8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи. Для визначення законності такого втручання Європейський суд з прав людини вказує на те, що аби визначити, що це втручання не потягнуло за собою порушення ст.8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті, тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону», чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

Досліджуючи питання наявності закону, Європейський суд з прав людини неодноразово стверджував, що будь-яке втручання державного органу у право особи на повагу до приватного життя має здійснюватися у відповідності до закону. Цей вираз не лише вимагає дотримання внутрішнього законодавства, але також має відношення до якості цього закону, вимагаючи його сумісності з принципом верховенства права («Halford проти Сполученого Королівства», § 49). Національне законодавство повинно бути чітким, передбачуваним та адекватно доступним («Silver і інші проти Сполученого Королівства», § 87). Це включає в себе достатню передбачуваність того, що особи можуть діяти відповідно до закону, а також чітке розмежування обсягу дискреційних повноважень державних органів.

У даному випадку, як проаналізовано вище, втручання у права позивача було здійснене відповідно до ст.46 КЗпП України, пп.2 п.41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04.10.2021 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Усі вищезазначені норми викладені чітко і однозначно, їх зміст був доведений відповідачем до позивача. Відтак, суд встановив, що втручання у приватне життя позивача ґрунтувалось на законі.

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, Європейський суд з прав людини в ухваленому 08.04.2021 рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) навів наступні аргументи (п.272): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкова вакцинація, метою відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8 Конвенції».

У цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини прийшов до висновку про відповідність такого втручання критерію необхідності в демократичному суспільстві, зазначивши, що хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, у питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу (п.285).

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні органи влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань.

Отже, право позивача на працю було тимчасово обмежено у зв`язку з відмовою від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Однак втручання у вказані права позивача ґрунтується на законі і є необхідним для охорони здоров`я інших осіб. Досягнення цієї мети є пріоритетним та виправдовує втручання у право позивача на повагу до приватного життя та право на працю. Таким чином, втручання у права позивача ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Окремою підставою позову позивач зазначає про те, що у зв`язку з відстороненням від роботи через відсутність профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, вона була піддана дискримінації, що заборонено КЗпП України, Конституцією України, актами міжнародного законодавства.

Відповідно до визначення, що міститься у ст.1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Частиною 3 статті 6 вищезазначеного Закону передбачено, що не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

На переконання суду, відсторонення позивача від роботи є встановленим законодавством наслідком її свідомого рішення та ненадання нею роботодавцю документу про вакцинацію від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або про наявність абсолютних протипоказань до такої вакцинації, за встановлення обов`язковості такого щеплення у зв`язку з перебуванням на посаді, яку вона обіймає, і охоплюється передбаченим у ст.6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» випадком, коли до вимог, що висуваються для будь-якого працівника, що обіймає посаду позивача чи претендує на неї, встановлено особливу, додаткову вимогу - надання документу про вакцинацію від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або про наявність абсолютних протипоказань до такої вакцинації. На думку суду, це і є встановлена у ст.6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» особлива вимога, передбачена законом, щодо реалізації окремого права осіб, що не вважається дискримінацією.

Доказів у підтвердження вчинення відповідачем дій, що охоплювалися би ст.1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», - обмеження у реалізації прав і свобод за відсутності правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети, способи досягнення якої є належними та необхідними, - суду не надано. Відтак, суд прийшов до висновку, що у даному випадку не мала місце дискримінація позивача за ознакою стану здоров`я, медичною чи будь-якою іншою ознакою.

Твердження позивача про те, що вакцина від коронавірусної хвороби не завершила повний цикл клінічних випробувань, може бути небезпечною, її застосування має бути виключно добровільним, а примушення до її застосування є проведенням незаконного медичного експерименту на людях, судом не аналізуються, оскільки в суді не знайшов свого підтвердження факт примусу позивача до проведення вакцинації, а тому вирішення цих питань перебуває за межами предмету позову.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та скасування наказу директора Комунального закладу «Красносільське навчально-виховне об`єднання» Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області за №146-к від 08.11.2021 «Про відсторонення від роботи Галини Каракоць».

Також відсутні підстави для задоволення похідної вимоги про виплату невиплаченої заробітної плати за час відсторонення позивача від роботи.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не виконує роботу, такому працівникові заробітна плата у період відсторонення не нараховується та не виплачується. При цьому чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Враховуючи викладене, суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На підставі ст.141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1816,00 грн. (а.с.32-33) покладаються на позивача.

Керуючись ст. 2, 4, 13, 19, 23, 76-80, 141, 258-259, 263-265, 268, 273-279, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Комунального закладу «Красносільський ліцей» Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області, відділу освіти Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30-ти днів до Кропивницького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів із дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Повний текст рішення суду виготовлено 11.06.2022.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Представник позивача: Ляшенко-Гаркуша Олена Валеріївна, місце знаходження: 25009, Кіровоградська область, м. Кропивницький, вул. Комарова, 44, а/с.59, свідоцтво на право на зайняття адвокатською діяльністю №КР000355 від 20.06.2019.

Відповідач: Комунальний заклад «Красносільський ліцей» Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області, місце знаходження: 27326, Кіровоградська область Кропивницький район с. Красносілля, вул. Нова,12, ЄДРПОУ - 40594890.

Представник відповідача: Нелень Андрій Ігорович, місце роботи: директор Комунального закладу «Красносільський ліцей» Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області, адреса: 27326, Кіровоградська область Кропивницький район с.Красносілля, вул. Нова,12, ЄДРПОУ - 40594890.

Співвідповідач: Відділ освіти Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області, місце знаходження: 27300, Кіровоградська область, Кропивницький район, смт. Олександрівка, вул. Незалежності України, 82.

Представник співвідповідача: головний спеціаліст відділу освіти Олександрівської селищної ради Ващенко Іван Васильович, місце проживання: АДРЕСА_2 , довіреність від 17.02.2022 №01-22/269/01.

Суддя: /підпис/ П.О.Івченко

Згідно з оригіналом.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Оригінал судового рішення знаходиться у матеріалах справи №397/967/21.

Суддя Олександрівського районного суду

Кіровоградської області ______________________П.О.Івченко

Копію засвідчено «___»_____________20___ року.