Житомирський апеляційний суд
Справа №278/3032/21 Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є. О.
Категорія 66 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Дяченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №278/3032/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Управління Державної міграційної служби у Житомирстькій області, Станишівська сільська рада Житомирського району Житомирської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 листопада 2021 року, яке ухвалено суддею Татуйко Є.О. у м. Житомирі

встановив:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначив, що він є власником будинку АДРЕСА_1 .

02 лютого 2000 року у спірному будинку було зареєстровано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а 04.10.2010 її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Однак, протягом багатьох років відповідачі фактично за вказаним місцем реєстрації не проживають, оскільки постійно мешкають на території Російської Федерації, зокрема в м.Москва. Крім того, 17.06.2021 відповідач ОСОБА_3 , відповідно до п.5 ч.6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» взагалі виключений з військового обліку, як особа, яка припинила громадянство України, про що свідчить посвідчення (дублікат) про приписку до призовної дільниці №21-163 від 22.06.2021.

Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідачі не бажають, а їх реєстрація в спірному житловому приміщенні перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 листопада 2021 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог, представник позивачаподала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати у цій частині та ухвалити нове судове рішення, яким визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування спірним житлом.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції не звернув увагу на ті обставини, що відповідач протягом останніх років фактично за вказаним місцем реєстрації не проживає, постійно мешкає на території іншої держави та припинив громадянство України. При цьому відповідач не є членом сім`ї позивача та між сторонами не існує будь-яких договірних відносин щодо користування даним майном. Реєстрація відповідача у даному будинку, який належить позивачу, створює для нього перешкоди у користуванні належним майном та порушує права власника,а тому з урахуванням висновків, які викладені у постановах Верховного Суду у подібних правовідносинах, вважає, що відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право на користування спірним будинком.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідачі не скористалися.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, з невідомих суду причин. Про дату час та місце розгляду справи були повідомлені. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 , про що свідчить свідоцтво про право власності видане 09 жовтня 2007 року виконкомом Станишівської сільської ради на підставі рішення виконкому від 16.09.1987 року за № 287 (а.с.7).

02 лютого 2000 року у спірному будинку було зареєстровано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а 04.10.2010 її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно довідки Виконавчого комітету Станішівської сільської ради Житомирського району від 25.06.2021 №1232, ОСОБА_2 , 1981 року народження, та ОСОБА_3 , 2000 року народження, зареєстровані в належному на праві власності ОСОБА_1 будинку за адерсою: АДРЕСА_1 , але не проживають за місцем реєстрації з 2000 року (а.с.16).

Відповідач ОСОБА_3 був постановлений на військовий облік 27 січня 2017 року, а з 17 червня 2021 року - виключений з військового обліку, як особа, яка припинила громадянство України, про що свідчить посвідчення (дублікат) про приписку до призовної дільниці №21-163 від 22.06.2021 (а.с.15).

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб визначений законом або договором.

Згідно ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч.1ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В частині першій ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Так на підтвердження позовних вимог, позивач надав до суду довідку Виконавчого комітету Станішівської сільської ради Житомирського району від 25.06.2021 №1232,яка не є достатніми та належними доказами у справі. Зокрема, дана довідка видана на підставі акту встановлення фактичного місця проживання №90 від 24.06.2021, який в якості доказу не був наданий позивачем до суду. Також позивачем не були доведені обставини про те, що відповідач має інше постійне місце проживання.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Так, ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку, що будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом з тим, позивачем у даній справі не надано суду жодних доказів щодо порушення відповідачем його прав та законних інтересів.

Таким чином, з урахуванням тих обставин, що позивачем не було доведено під час розгляду справи відсутність без поважних причин відповідача з 2000 року у спірному будинку, наявність іншого житла, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням з вищенаведених підстав.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта, що поза увагою суду залишилась та обставина, що 17.06.2021 відповідач ОСОБА_3 , відповідно до п.5 ч.6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виключений з військового обліку, як особа, яка припинила громадянство України, що свідчить про те, що останній виїхав на постійне місце проживання до Росії, оскільки вказаному доказу суд дав оцінку в сукупності зі всіма встановленими обставинами справи.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, вони були предметом дослідження в судовому засіданні, суд дав їм належну оцінку і вони не містять підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

В іншій частині рішення суду в апеляційному порядку не оскаржено, тому не перевіряється судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 листопада 2021 року в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 червня 2022 року.

Головуючий Судді