КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 756/2773/21-ц Апеляційне провадження № 22-ц/824/1786/2022Головуючий у суді першої інстанції - Волкова С.Я. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2022 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Верланов С.М., Гуль В.В.,

секретар Ющенко Я.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Гефест", Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію у АТ "Дельта Банк" Матвієнка Андрія Анатолійовича, треті особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Чулієв Атаджан Абдуназанович, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання недійсним частини договору купівлі-продажу майнових прав,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ "Фінансова компанія "Гефест", ПАТ "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію у АТ "Дельта Банк" Матвієнка А.А., згідно з яким просила: визнати недійсною частину договору № 1436/К купівлі-продажу майнових прав кредитного портфеля, в який входять кредитний договір № 0 від 22.03.2006 року, договір іпотеки № 6-72В/03-226Н від 22.03.2006 року, договір № 0 від 29.05.2008 року, договір іпотеки другої черги № 32522-Б від 29.05.2008 року, укладеного 24.05.2019 року між Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" та ТОВ "ФК "Гефест".

В обгрунтування позовних вимог вказувала, що 22.03.2006 року між нею і АКІБ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір № 6-72В/03-2006Н (змінений на № ), договір іпотеки № 6072В/03-2006Н, а 29.05.2008 року - договір про надання споживчого кредиту № 0.

Разом з тим, 24.09.2019 року між Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" (продавець) та ТОВ "ФК "Гефест" (продавець) було укладено договір № 1436/К купівлі-продажу майнових прав, відповідно до умов якого банк відступив товариству право вимоги, у тому числі, за вищенаведеними договорами.

У свою чергу, позивач зазначав, що цей договір в частині відступлення від ПАТ "Дельта Банк" до ТОВ "ФК "Гефест" майнових прав за кредитним договором № 0 від 22.03.2006 року, договором іпотеки № 6-72В/03-226Н від 22.03.2006 року, договором № 0 від 29.05.2008 року та договором іпотеки другої черги № 32522-Б від 29.05.2008 року є недійсним, оскільки ТОВ "ФК "Гефест`не видавалася ліцензія Національного банку України на право здійснення операцій з іноземною валютою, яка є необхідною для ведення діяльності з надання послуг факторингу.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25.08.2021 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 154-159).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального процесуального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

При цьому, в обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що ТОВ "ФК "Гефест`не видавалася ліцензія Національного банку України на право здійснення операцій з іноземною валютою, яка, у свою чергу, є необхідною для ведення діяльності з надання послуг факторингу (а.с. 183-185).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26.11.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 190, 191).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26.11.2021 справу за апеляційною скаргою призначено до розгляду (а.с. 192, 193).

Позивач у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістили.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника відповідача ТОВ "ФК "Форінт", вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 22.03.2006 року між позивачем і АКІБ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір № 6-72В/03-2006Н (змінений на № ), договір іпотеки № 6072В/03-2006Н, а 29.05.2008 року - договір про надання споживчого кредиту № 0.

Разом з тим, 24.09.2019 року між Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" (продавець) та ТОВ "ФК "Гефест" (продавець) було укладено договір № 1436/К купівлі-продажу майнових прав, відповідно до умов якого банк відступив товариству право вимоги, у тому числі, за вищенаведеними договорами.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для визнання недійсним вищенаведеного договору купівлі-продажу майнових прав в оспорюваній частині, посилався, серед іншого, на те, що на момент укладення спірного договору, який попри його назву, містить всі ознаки і правовий зміст договору факторингу, ТОВ "ФК "Гефест" не видавалася ліцензія Національного банку України на право здійснення операцій з іноземною валютою, як то передбачено вимогами ст. 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Так, згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

При цьому, положеннями ст.ст. 1078, 1079 ЦК України регламентовано, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

В свою чергу, відповідно до ч.3 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 512 та ч.1 ст. 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним прав іншій особі за правочином (відступлення прав вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, слід зазначити, що договір відступлення прав вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги, і чинний Цивільний кодекс України такого не забороняє.

Нормами ЦК України не встановлено заборони щодо платності договору цесії, сторони самі визначають оплатний він чи безоплатний. Якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу, а якщо - безоплатний, то застосовуються положення про договір дарування.

Так, як вбачається зі змісту спірного договору, сторони засвідчили свій намір розглядати правочин, передбачений цим договором, як купівлю-продаж майнових вимог.

При цьому, текст укладеного між відповідачами договору не містить жодного посилання на факторинг, а сама його термінологія та суть навпаки підтверджує, що між відповідачами було укладено договір про відступлення права вимоги. Валютою платежу за договором за договором є гривня, а отже дозволу/ліцензії на його укладення не потрібно.

Більш того, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25.08.2016 року позивача на користь ПАТ "Дельта Банк" стягнуто заборгованість за кредитним договором у гривні, а саме 315 049 грн. 69 коп. боргу.

Також, слід зазначити, що право вимоги було реалізовано в межах процедури ліквідації ПАТ "Дельта Банк".

Водночас, Положенням щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затверджено рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.03.2016 року за № 388 визначено, що за результатами проведення відкритих торгів (аукціону) банк укладає із переможцем договір купівлі-продажу майна (активу).

З огляду на вказане, вбачається, що між Банком (первинним кредитором) та ТОВ "ФК Гефест" (новим кредитором) укладено саме договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за кредитним договором.

За вказаних обставин, виходячи з аналізу вищезазначених правових норм у сукупності з наданими сторонами спору доказами, а також оцінюючи відмінності між договором відступлення права вимоги і договором факторингу, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що спірні договори укладено у відповідності до ч.3 ст. 656, ст.ст. 512-516 ЦК України, а тому вказані договори не є договорами факторингу, не передбачають надання фінансових послуг новим кредитором первісному кредитору щодо стягнення боргу з боржника саме на користь банку, та у зв`язку з цим не підпадають під дію Закону України «Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг», на положення якого посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Разом з тим, слід зазначити, що положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 17, 26 своєї постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом, а особами, які беруть участь у справі про визнання правочинів недійсними є насамперед сторони правочину.

Згідно п. 2 вказаної постанови судом необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК України правочин не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Водночас, як вбачається, обґрунтовуючи недійсність спірних договорів, позивач не зазначив, а також не надав жодного доказу на підтвердження факту не додержання відповідачами вимог ст. 203 ЦК України при укладенні оскаржуваного договору.

У свою чергу, як правильно встановлено судом першої інстанції, оскаржуваний договір був укладений відповідачами з дотриманням вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, а їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором.

Також, слід зазначити, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загаломможе розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Разом з тим, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

При цьому, як вже зазначалось вище, ч.1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, з урахуванням цих норм, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, позивачем не доведено, що оспорюваним договором було порушено його права, а сама позовна заява містить лише особисте переконання позивача про те, що оспорюваний договір укладений всупереч вимог законодавства.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обгрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Гефест", Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію у АТ "Дельта Банк" Матвієнка Андрія Анатолійовича, треті особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Чулієв Атаджан Абдуназанович, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання недійсним частини договору купівлі-продажу майнових прав - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді С.М. Верланов

В.В. Гуль