РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2022 р. смт. Тиврів

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вальчука В. В. ,

при секретарі Крикливій М.С.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у смт. Тиврів в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Гніванський завод спецзалізобетону» про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення, поновлення допуску до роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» з позовними вимогами, в яких просить суд :

визнати протиправним і скасувати наказ ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» № 117 від 09 грудня 2022 року в частині відсторонення від роботи ОСОБА_1 ;

зобов`язати ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» поновити на роботі ОСОБА_1 шляхом допуску її до роботи транспортувальником підземної галереї;

стягнути з ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу;

допустити негайне виконання рішення в частині поновлення та в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу;

вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами.

Вона була прийнята на роботу до ПрАТ Гніванський завод спецзалізобетону», і з 2005 року фактично працює транспортувальником підземної галереї. За весь період своєї трудової діяльності ніколи не порушувала трудової дисципліни, чесно та сумлінно дотримувалась вимог чинного законодавства та виконувала свої обов`язки.

Так як вона має з адміністративними працівниками товариства та дирекцією товариства тривалий за часом конфлікт, через їх дії, якими вони порушують її права на працю, неодноразово викликала поліцію, а також мусила писати заяви щодо регулярних безпідставних недопусків її до роботи.

Однак, на початку січня 2022р. її, після виходу з відпустки 11.01.2021р., в черговий раз безпідставно не допустили до роботи, при цьому жодного наказу на підтвердження наявності законних підстав їй не надавалось. На словах, в допуску до роботи їй було відмовлено по новій причині, а саме, з приводу того, що через думку адміністративного персоналу, у неї немає щеплення від КОВІДу. З даного приводу вона залишила заяву по телефону 102.

Розуміючи, що скоріш за все даний наказ буде однотипним до тих, якими раніше відстороняли з приводу КОВІДу інших, вважає, що наказ, № невідомий, дата наказу невідома, про відсторонення її від роботи через відсутність у неї щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, є незаконним.

Підприємство на якому вона працює включено до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

Таким чином, вочевидь саме це могло стати підставою її недопуску до роботи в очах адміністрації товариства через відсутність щеплення від COVID-19.

11 січня 2022 року наказом № та дата якого їй невідомі, що виданий ПрАТ "Гніванський завод СЗБ" її вочевидь було відсторонено від роботи (виконання робіт) без збереження заробітної плати.

На наступний день нею було написано відповідного листа з проханням надати наказ, на підставі якого відбувся її недопуск на роботу. Однак, відомостей з даного приводу так і не надійшло, а товариство не забирає її лист, ігноруючи її і його існування.

Не дочекавшись реакції, 22.02.2022р. вона повторно надіслала лист з вимогами надати їй наказ про її відсторонення від роботи та його підстави, однак реакції на нього на момент подачі позову також не надійшло.

Перед написанням позову вона дізналась, що наказ, яким її відсторонили, було видано ще в грудні 2021р. за №117, а також те, що він був загальним, та містив посилання на норми правових актів, без конкретної підстави відсторонення та винесений стосовно групи осіб з посиланням на наказ МОЗ №2153 від 04.10.2021р.

Викладені обставини послугували підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 23.03.2022р. призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

19.04.2022р. відповідач подав суду відзив, в якому просить в задоволенні позову відмовити повністю.

23.05.2022р. ОСОБА_1 подала відповідь на відзив, в якій підтримала вимоги, вказані в позовній заяві та уточнила вимоги про те, що в прохальній частині позову нею було написано наказ №117 від 09.12.2021 року, тоді як наказ датувався 08.12.2021 року, а тому просить вважати вірною дату наказу №117 від 08.12.2021 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просить їх задоволити з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив.

Представники відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у відзиві.

Суд, вислухавши сторін по справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини.

Згідно з відомостями про роботу, які зазначені у Трудовій книжці серії НОМЕР_1 вбачається, що позивач з 14 серпня 1996 року працює в Гніванському заводі СЗБ (а.с. 24-25).

Відповідно до наявного у матеріалах справи наказу №103 від 10.11.2021 року було повідомлено всіх працівників підприємства про обов`язкову вакцинацію проти COVID-19 (а.с. 54).

ОСОБА_1 від ознайомлення з наказом відмовилась в присутності свідків, про що 19.11.2022 року було складено акт (а.с. 55).

Згідно наказу №117 від 08.12.2021 року було відсторонено від роботи з 09.12.2022 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати працівників, в тому числі ОСОБА_1 (а.с. 49).

ОСОБА_1 від ознайомлення з наказом знову відмовилась в присутності свідків, про що 09.12.2022 року було складено акт (а.с. 53).

Тобто, фактично 09.12.2021р. позивачка була повідомлена відповідачем про недопущення її до роботи на час відcутності щеплення від COVID-19. Наказом за №117, що датований 08.12.2021р. позивачка була відсторонена від роботи.

Згідно наказу №618 від 09.12.2021 року про надання відпустки ОСОБА_1 було надано відпустку на період з 09.12.2021 року по 09.01.2022 року (а.с.56).

Відповідно до наказу №53 від 02 березня 2022 року ОСОБА_1 поновлено на посаді транспортувальника обслуговування механізмів підземної галереї з 02 березня 2022 року до завершення воєнного стану в Україні (а.с.57). Копію даного наказу було направлено відповідачем ОСОБА_1 , однак остання відмовилась від його отримання що підтверджується матеріалами справи (а.с.59-61).

При вирішенні даного спору суд виходить із наступних норм права та мотивів їх застосування.

Згідно із ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 46 Кодексу законів про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-III встановлює, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Отже, статтею 12 Закону до обов`язкових віднесено щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу; щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 за статтею 12 Закону не є обов`язковим. Нормами цієї статті також передбачено запровадження інших обов`язкових щеплень, проте виключно в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.1-2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Підпунктами 1-2 пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 (в редакції, чинній на 08 листопада 2021 року) «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено забезпечення: 1) контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153), відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

За Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (рішення Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019).

Підставою для відсторонення ОСОБА_1 від виконання роботи є вказаний наказ про повідомлення працівників про обов`язкове щеплення, і оскаржуваний наказ винесений директором підприємства про відсторонення від роботи, керуючись статтею 46 Кодексу законів про працю України, частиною 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», пунктом 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 №1236.

Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у частині 6 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», в якій вказано, що якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Окрім цього, відповідно до ч.2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Суду не надано достатніх належних та допустимих доказів того, що роботодавцем при відстороненні позивача від роботи у зв`язку із відсутністю у неї щеплення проти COVID-19 дотримано вимог ч.6 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» в частині отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акту, складеного у присутності свідків, в разі відмови дати таке підтвердження, а також вимог ч.2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» щодо недопуску позивача до роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби.

Натомість відповідач ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" виніс оскаржуваний наказ про відсторонення на підставі одного лише повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, яке саме по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту відмови чи ухилення позивачки від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту ненадання нею медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я.

Враховуючи викладене, винесення відповідачем оскаржуваного наказу лише підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, є порушенням вимог частин другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини 2 статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», відсторонивши позивача від роботи з порушенням вимог законодавства, відповідач порушив законне право позивача на працю.

Право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване статтею 43 Конституції України, включено до розділу ІІ Конституції і належить до основних прав і свобод людини та громадянина.

За статтею 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією.

Зокрема, пунктом 1 статті 92 Конституції України встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України.

У своєму рішенні від 28 серпня 2020 року Конституційний Суд України у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України „Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів", положень частин першої, третьої статті 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік", абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II „Прикінцеві положення" Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік"» наголосив:

п. 3.2. Конституційний Суд України зазначає, що згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 4, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60,61, 62,63 Конституції України.

Конституційний Суд України наголошує, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України. Суд констатує, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова КМУ і Наказ МОЗ.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України (ст. 76 Конституції України).

Відповідно до пункту 2 статті 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами, в тім цей орган не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав.

Частинами другою, третьою, шостою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України; якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує цей закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Оскільки рішення про відсторонення працівників прийнято у формі Постанови Кабінету Міністрів України та в спосіб, що не відповідає вимогам пункту 1 статті 92 Конституції України та статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", і поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України, суд доходить висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Постанови КМУ та необхідність вирішення спору на підставі норм статей 43, 64, 92 Конституції України, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19.

За таких обставин, вимоги позивача про визнання незаконним і скасування наказу відповідача від 08.12.2021 №117 про відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати, а також про стягнення із відповідача заробітної плати за час незаконного відсторонення підлягають до часткового задоволення, за наступних обставин.

Позивач з 09.12.2021 року по 09.01.2022 року перебувала у відпустці, що стверджується наказом № 618 від 09.12.2022 року (а.с. 56).

З 02.03.2022 року ОСОБА_1 було допущено до роботи, що підтверджується наказом №53 від 02.03.2022 року (а.с. 57). Копію даного наказу було направлено відповідачем ОСОБА_1 , однак остання відмовилась від його отримання що підтверджується матеріалами справи (а.с.59-61) відтак вимога про визнання протиправним і скасування наказу ПрАТ "Гніванькй завод спецзалізобетону" №117 від 08.12.2021 року підлягає задоволенню частково в частині відсторонення від роботи ОСОБА_1 за період з 10.01.2022 року по 01.03.2022 року, шляхом допуску її до роботи транспортувальником підземної галереї.

Суд, вирішуючи питання щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача їй середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходить із наступних норм права та мотивів їх застосування.

Як визначено в ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Судом було встановлено, що в період з 10.01.2022р. - дня фактичного відсторонення від роботи позивача, оскільки з 09.12.2021 року по 09.01.2022 року позивач перебувала у відпустці, що підтведжується наказом №618 від 09.12.2021 року, останній було призупинено виплату заробітної плати з 10.01.2022 року.

Оскільки судом встановлено, що на порушення ст.46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останньої про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП).

Положення ст.235 КЗпП України, встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

У випадках стягнення на користь працівників середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи.

Оскільки право позивача на працю з відповідною оплатою було безпідставно порушене відповідачем шляхом видання незаконного Наказу від 08.12.2021 №117 про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, а тому в даному випадку ефективним способом порушеного права буде стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи, розрахунок якої має бути здійснено у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України щодо визначення середнього заробітку з моменту відсторонення по день фактичного допущення до роботи.

Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи, ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню.

Крім того, судові витрати у відшкодування сплаченого позивачем судового збору слід покласти на відповідача.

Рішення суду про поновлення на роботі незаконно відстороненого працівника підлягає негайному виконанню відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 43, 64, 92 Конституції України, ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», ст. 46, 235 КЗпП України, ст. ст. 5, 10, 23, 77, 81, 89, 258-259, 264-265, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати наказ ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" № 117 від 08 грудня 2021 року в частині відсторонення від роботи ОСОБА_1 за період з 10 січня 2022 року по 01 березня 2022 року, шляхом допуску її до роботи транспортувальником підземної галереї.

Стягнути з ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону", , юридична адреса: вул. Промислова, 15, м. Гнівань Вінницького району Вінницької області на користь ОСОБА_1 , жительки АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме: з 10 січня 2022 року по 01 березня 2022 року.

Стягнути з ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону", , юридична адреса: вул. Промислова, 15, м. Гнівань Вінницького р-ну Вінницької обл. на користь ОСОБА_1 , жительки АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , сплачений нею судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення допустити до негайного виконання.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 17 червня 2022 року.

Суддя Вальчук В. В.