КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/780/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Федорчук Я. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Громадське телебачення» про зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргоюпредставника Громадської організації «Громадське телебачення» - адвоката Неманіхіної Катерини Іванівни на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2021 року в складі судді Вовка С. В.,

встановив:

12.02.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Громадської організації «Громадське телебачення» (далі - ГО «Громадське телебачення»), в якому просив зобов`язати відповідача у зв`язку із трансляцією ІНФОРМАЦІЯ_3 на «Громадському телебаченні» фільму «ІНФОРМАЦІЯ_2» з ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 право відповіді (власне тлумачення особистої позиції (точки зору) відносно обставин вбивства його батька - ОСОБА_3 , слідства по факту цього вбивства і причетних осіб), у тому самому обсязі часу та на тому самому телеканалі, на якому транслювався фільм «ІНФОРМАЦІЯ_2», протягом 14 днів з моменту набуття законної сили судовим рішенням.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 на інтернет-каналі Громадського телебачення відбулася трансляція фільму «ІНФОРМАЦІЯ_2» з ОСОБА_3 - сином вбитого у 1996 році у Донецьку народного депутата України, бізнесмена ОСОБА_3 .

Він по етичним причинам участі у зйомках фільму не приймав.

Разом з тим, у фільмі «ІНФОРМАЦІЯ_2» мало місце питання та висловлювання з приводу та оцінка особистої позиції (власної точки зору) ОСОБА_1 відносно подій та слідства по факту вбивства його батька і причетних до цих подій осіб, тобто розповсюджена інформація стосовно особи ОСОБА_1 та батька, що не повною мірою відповідає дійсності.

26 грудня 2020 року, з метою реалізації права ОСОБА_1 на повноту та достовірність інформації про себе та членів сім`ї, а також права на відповідь в порядку досудового врегулювання згідно з ст. 277 ЦК України, адвокат Москаль Г. Г. в інтересах ОСОБА_1 листом вих. № 95-20 від 25.12.2020 звернувся до Громадського телебачення з проханням надати позивачу можливість реалізувати право на відповідь (власне тлумачення обставин вбивства його батька) у той же спосіб і у тому ж обсязі часу. Однак, вищезазначене звернення залишено без відповіді та задоволення.

Вважав, що бездіяльність відповідача у ненаданні права на відповідь є незаконною та порушує його права.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2021 року позов задоволено.

Зобов`язано ГО «Громадське телебачення» надати ОСОБА_1 можливість реалізувати право відповіді у тому самому обсязі часу та на тому самому каналі - Youtube-каналі (логотип hromadske), на якому транслювався фільм «ІНФОРМАЦІЯ_4», протягом 14 днів з моменту набуття законної сили судовим рішенням.

Стягнуто з ГО «Громадське телебачення» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн.

11.11.2021 представник ГО «Громадське телебачення» - адвокат Неманіхіна К. І. подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити. Також просила стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір у розмірі 1 362 грн.

Вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, визнав встановленими обставини, що мають значення для справи, незважаючи на те, що такі обставини не були доведені позивачем, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Зазначила, що суд першої інстанції не встановив, чи дійсно відповідач здійснив поширення інформації - фільму «ІНФОРМАЦІЯ_2» (саме таку назву в позовній заяві зазначив представник позивача); чи стосуються «висловлювання» з фільму «ІНФОРМАЦІЯ_2» позивача і чи взагалі у цьому фільмі є хоч якась інформація про позивача; чи містять «висловлювання» з фільму «ІНФОРМАЦІЯ_2» інформація про позивача, яка не відповідає дійсності; чи «висловлювання» з фільму «ІНФОРМАЦІЯ_2» порушують особисті немайнові права позивача, тобто або завдають шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджають позивачеві повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Вважає, що суд першої інстанції суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позивачем вимог, в порушення принципу диспозитивності з власної ініціативи самостійно здійснив пошук певного відео в мережі інтернет, про яке позивач навіть не згадував у позовній заяві, та без будь-яких доказів визнав «Загальновідомим» той факт, що відповідач поширив «відео роботу «ІНФОРМАЦІЯ_4» на Youtube-каналі, дані про власників якого навіть не перевірялись судом.

Суд першої інстанції не врахував, що веб-сайт відеохостингу «YouTube» (https://www.youtube.com/) фактично є багатокористувацькою платформою, користувачі якої мають технічну можливість створювати власні канали відео-контенту, а фактичні дані осіб, які створили такі канали, відомо відповідно лише власнику веб-сайту відеохостингу «YouTube», отже створити Youtube-канал може будь хто із зазначенням даних відповідача, та дійшов помилкового висновку, що саме відповідач поширив певну « відео роботу» на певному «Youtube-каналі».

Наявність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців, громадських формувань коду КВЕД 60.20 «Діяльність у сфері телевізійного мовлення» не може бути доказом того, що відповідач здійснює свою діяльність у сфері телебачення і радіомовлення, здійснює трансляцію фільмів. Судом встановлено, що відповідач не має ліцензії на мовлення, проте зробив припущення, що відповідач здійснює діяльність у сфері телерадіомовлення, а тому здійснив поширення фільму «ІНФОРМАЦІЯ_4».

З позовної заяви неможливо встановити, чи є у фільмі «ІНФОРМАЦІЯ_2» хоч якась інформація, яка стосується позивача, чи його батька, та чи порушено у фільмі особисті немайнові права позивача. В позовній заяві не вказано, які саме обставини подані неточно, перекручено, викривлено чи іншим чином некоректно у відношенні позивача.

В оскаржуваному судовому рішенні не зазначено, яка саме інформація визнана недостовірною та чи порушує вона особисті немайнові права позивача.

Висновки суду щодо того, що у фільмі «ІНФОРМАЦІЯ_2…» порушуються особисті немайнові права позивача, зокрема право на свободу вираження своєї думки, не відповідають обставинам справи, адже позивач у позовній заяві вказував, що він «участі у зйомках не брав з етичних причин».

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Москаль Г.Г. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначив, що позивач відноситься до кола осіб, що мають право на відповідь, належним чином звернувся до відповідача про надання права на відповідь, довів поширення інформації відповідачем та обґрунтував порушення своїх особистих немайнових прав її поширенням.

На відміну від спростування недостовірної інформації, у разі подання позову про право на відповідь доказуванню підлягає факт поширення відповідачем інформації, яка не відповідає дійсності. Така інформація може мати характер як фактичних, так і оціночних суджень, адже особа, вважаючи, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, інші особисті немайнові права, звертається з позовом про право на відповідь, на власне тлумачення справи з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм власну оцінку, без визнання поширеної інформації недостовірною.

Відповідач має іншу власну думку відносно обставин вбивства його батька та причетних осіб і розповсюджена інформація не повною мірою відповідає дійсності, а тому її розповсюдження порушує особисті немайнові права позивача, оскільки формує його негативний морально-етичний портрет в очах громадськості з питання його особистого відношення як сина до обставин вбивства його батька та причетних до цього осіб.

В судовому засіданні представник ГО «Громадське телебачення» - адвокат Неманіхіна К. І. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Москаль Г. Г. в клопотанні від 02.06.2022 просив проводити розгляд справи в його відсутність та відсутність позивача (а.с. 26 т.2).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності тієї обставини, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі Youtube-каналу ГО «Громадське телебачення» Hromadske відбулася прем`єра відеороботи «ІНФОРМАЦІЯ_4», в якій висловлено думку з приводу особистої оціночної позиції, власної точки зору від імені ОСОБА_1 відносно подій та слідства по факту вбивства ОСОБА_3 1996 року і причетних до цих подій осіб, проте ОСОБА_1 не брав участі у зйомках.

Розміщенням вказаної інформації, яка відрізняється від дійсної точки зору позивача та який участі у зйомках не брав з етичних причин, було порушено право позивача на свободу вираження своєї думки.

З метою реалізації права позивача на висловлення свого особистого погляду, суб`єктивної думки і точки зору щодо вищевказаний подій від першої особи, суд першої інстанції дійшов висновку про зобов`язання відповідача надати позивачу таку можливість вираження.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію (ч.2, ч. 4 ст.277 ЦК України).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом ( ч.6 ст.277 ЦК України).

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку (частина третя статті 30 Закону України «Про інформацію»).

Тобто, законодавством України передбачено спосіб захисту прав шляхом надання права на відповідь з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Під "правом на відповідь" слід розуміти право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права.

Право на відповідь виникає за наявності юридичного факту правопорушення, що включає в себе:

1) поширення інформації, тобто доведення її до відома третьої особи будь-яким способом, за умови здатності сприйняття останньою її змісту;

2) така інформація стосується конкретної особи;

3) інформація не носить оціночного характеру, а та, що носить фактичний характер, є неправдивою, тобто такою, що не відповідає дійсності чи викладена неправдиво;

4) інформація порушує особисті немайнові права.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не зазначив, яка саме інформація, що стосується його особи, або особи його батька, не повною мірою відповідає дійсності та порушує його особисті немайнові права.

Вказана обставина позбавляє суд можливості перевірити обставини, чи дійсно відбулося порушення особистого немайнового права позивача, чи певна інформація не відповідає дійсності, чи вона викладена неправдиво тощо.

Відповідно до частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин 1-3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Положеннями статей 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на інтернет-телеканалі Громадського телебачення відбулася трансляція фільму «ІНФОРМАЦІЯ_2» , в якому розповсюджена інформація стосовно його особи та особи його батька, що не повною мірою відповідає дійсності. У зв`язку з цим просив зобов`язати ГО «Громадське телебачення» надати йому право на відповідь на тому самому телеканалі, на якому транслювався фільм «ІНФОРМАЦІЯ_2», відносно обставин вбивства його батька - ОСОБА_3 .

При цьому позивачем в позовній заяві не було зазначено ні назви «інтернет-каналу», ні на якому саме ресурсі в мережі Інтернет відбулася трансляція фільму «ІНФОРМАЦІЯ_2», ні власника веб-сайта, на якому було поширено відповідну інформацію.

Позивачем також не було надано доказів, що ГО «Громадське телебачення» є автором відповідного інформаційного матеріалу.

Суд першої інстанції, самостійно встановивши вказані обставини з посиланням на те, що вони є загальновідомими, не навів відповідних мотивів, з яких він дійшов такого висновку, крім цього, не зазначив випадків, у яких суд має право з власної ініціативи збирати докази, що стосуються предмета спору.

Клопотань про витребування даних про власника веб-сайта в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет позивачем заявлено не було.

З огляду на викладене, посилання суду першої інстанції на те, поширена інформація стосувалась саме відеороботи «ІНФОРМАЦІЯ_4», що остання була поширена саме відповідачем в ефірі Youtube-каналу ГО «Громадське телебачення» Hromadske за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, не відповідає наданим суду доказам та ґрунтується на припущеннях.

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18).

Суд апеляційної інстанції не може прийняти надані позивачем докази, а саме вирок Апеляційного суду Луганської області у справі №1-05/2003 від 16 квітня 2003 року та ухвалу Верховного Суду України від 23 грудня 2003 року, прийняту за результатами перегляду в касаційному порядку вироку Апеляційного суду Луганської області у вказаній справі, оскільки вказані докази не були надані суду першої інстанції.

Та обставина, що у позивача на момент пред`явлення позову не було тексту вироку суду, а його витребування потребувало певного часу, не є поважною причиною неподання вказаних доказів суду першої інстанції.

Позивачем в позовній заяві не було зазначено про вказані докази, як такі, що не можуть бути подані разом з позовною заявою (п.8 ч.3 ст.175 ЦПК України), а також не надано доказів неможливості їх витребування та подання до суду першої інстанції разом з позовною заявою, враховуючи те, що вказані судові рішення були прийняті ще в 2003 році.

З огляду на те, що позовні вимоги є необґрунтованими, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях, колегія суддів дійшла висновку що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по відмову в задоволенні позову.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що судом апеляційної інстанції ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1 362 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника Громадської організації «Громадське телебачення» - адвоката Неманіхіної Катерини Іванівни задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Громадської організації «Громадське телебачення» про зобов`язання вчинити дії відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь Громадської організації «Громадське телебачення» ( 01010, м. Київ, вул. Михайла Омеляновича-Павленка, буд. 4/6, пов. 13, ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 362 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 червня 2022 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк