КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/190/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 лютого 2022 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді - доповідача: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Державної установи «Головний медичний центр МВС України» в особі начальника В.Коробка на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 серпня 2021 року, постановлене суддею Рибаком М.А. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального госпіталю Міністерства внутрішніх справ України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

У С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Центрального госпіталю Міністерства внутрішніх справ України, правонаступником якого є Державна установа «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України», про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. З урахуванням уточненої заяви від 08.10.2020 року, просив визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 131 о/с від 30.07.2020 року про звільнення ОСОБА_1 , лікаря-рентгенолога відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики з 04.08.2020 року відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України, поновити ОСОБА_1 на посаді лікаря-рентгенолога відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики з 04.08.2020 року, стягнути з Центрального госпіталю Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 109 071,36 грн., моральну шкоду в сумі 100 000,00 грн., обґрунтовуючи вимоги тим, що після рішення Київського апеляційного суду від 18.06.2020 року про поновлення позивача на роботі, його повторно незаконно звільнили із займаної посади лікаря-рентгенолога з 04.08.2020 року за невідповідністю цій посаді за станом здоров`я. Вказав, що відповідач, отримавши висновок попереднього медичного огляду, не переконавшись в тому, чи може позивач за станом здоров`я виконувати свої посадові обов`язки, звільнив його з роботи. Проте, згідно із індивідуальної програмою реабілітації інваліда, яким є позивач, він є придатний в своїй професії. Таким чином позивач, вважаючи, що ставлення до нього у відповідача є упередженим, вважав своє звільнення незаконним. Також вказував, що перед звільненням йому не було запропоновано посади, які б відповідали його кваліфікації, оскільки в силу ст. 172 КЗпП України роботодавець зобов`язаний організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до медичних рекомендацій, встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 131 о/с від 30.07.2020 року «По особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 , лікаря-рентгенолога відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики з 04.08.2020 року відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді лікаря-рентгенолога відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики з 04.08.2020 року.

Стягнуто з Центрального госпіталю Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 109 071,36 грн., моральну шкоду в сумі 1500,00 грн., судовий збір в сумі 1681,60 грн.

Стягнуто з Центрального госпіталю Міністерства внутрішніх справ України на користь державного бюджету України судовий збір в сумі 1681,60 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, 13.09.2021 року представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, звільнення проведено з дотриманням вимог законодавства.

Представник відповідача у суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції просив скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення..

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не в повній мірі дотримався вимог ст. 40 та ст. 172 КЗпП України та не запропонував позивачу можливість організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування, як інваліда, відповідно до медичних рекомендацій, звільнив позивача з роботи, не переконавшись у його стані здоров`я у встановленому порядку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно із наказом № 109 о/с від 25.06.2020 року на підставі постанови Київського апеляційного суду від 18.06.2020 року у справі 761/4292/19 було поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря-рентгенолога відділення рентгенології та радіонуклідної діагностики Центрального госпіталю МВС України з 4 грудня 2018 року.

25.06.2020 року позивача було направлено на проведення обов`язкового попереднього медичного огляду.

За результатами огляду Центральною поліклінікою МВС України було постановлено відмітку від 03.07.2020 року про непридатність до роботи ОСОБА_1 за професією за ДК 003:2005 (додатки 4, п. 51.1; п. 1.1.; п. 1.22, п. 1.27) згідно з висновком медичної комісії № 785.

Згідно із протоколом № 13 засідання профспілкового комітету Центрального госпіталю МВС України було надано згоду на звільнення ОСОБА_1 із займаної посади за станом здоров`я, відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК від 07.09.2010 року серії 10 ААА № 251553 позивач є інвалідом з дитинства 3 групи.

Відповідно до індивідуальної програми реабілітації інваліда, яким є позивач, ОСОБА_1 є придатний в своїй професії. ( а.с.29-30).

Вказану програму позивач надавав на засідання профспілкового комітету при вирішенні питання щодо його звільнення та роботодавцю.

Відповідач зазначав, що звертався до МСЕК за отриманням роз`яснень, проте відповіді не отримав.

Разом із тим, згідно із наданих відповідачем листів вбачається, що Центральний госпіталь Міністерства внутрішніх справ України направляв запит до Черкаського обласного центру медико-соціальної експертизи Черкаської обласної ради з приводу роз`яснення дійсності документів та надання інформації щодо того, коли саме проводився огляд ОСОБА_1 .

В матеріалах справи наявна відповідь Черкаського обласного центру медико-соціальної експертизи Черкаської обласної ради від 20.08.2020 року № 820/01-01/1, згідно з якою підтверджено, що 21.07.2020 року була складена індивідуальна програма реабілітації інваліда № 4478 від 21.07.2020 року.

Таким чином, надання позивачу індивідуальної програми реабілітації інваліда № 4478 від 21.17.2020 року підтверджена відповідною установою.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді лікаря-рентгенолога відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики та згідно з наказом № 131 о/с від 30.07.2020 року був звільнений із займаної посади на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із невідповідністю займаній посаді за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню роботи.

Згідно із п. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абзацах першому, третьому пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про звільнення за пунктом 2 статті 40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною дугою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених, зокрема, у пункті 2 статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно п. 3.8 наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій» від 21.05.2007 № 246 (далі - Порядок) роботодавець забезпечує за свій рахунок позачерговий медичний огляд працівників:

· за заявою працівника, якщо він вважає, що погіршення стану його здоров`я пов`язане з умовами праці;

· за своєю ініціативою, якщо стан здоров`я працівника не дає змоги йому виконувати свої трудові обов`язки.

Враховуючи відповідь Державної служби України з питань праці, медичним документом, який підтверджує невідповідність працівника займаній посаді за станом здоров`я є заключний акт за результатами періодичного медичного огляду працівників за встановленою формою.

Відповідно до п. 1.3 Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 21.05.2007 № 246 та ст. 17 Закону України «Про охорону праці» обов`язкові попередній (під час прийняття на роботу) і періодичні (протягом трудової діяльності) медичні огляди проводяться для працівників, зайнятих на важких роботах, роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці або таких, де є потреба у професійному доборі, та щорічно для осіб віком до 21 року. У вищезазначеному п. 3.8 Порядку йдеться про позачерговий медичний огляд, а медичний документ, який підтверджує невідповідність працівника займаній посаді за станом здоров`я є заключний акт за результатами періодичного медичного огляду працівників.

Разом із тим відповідно до Постанови Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2018 року за № 61-19749св18 по справі № 523/8055/16-ц підстави для звільнення за пунктом 2 статті 40 КЗпП України є або фактичні дані, які підтверджують, що внаслідок стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладені на нього трудові обов`язки, або стійке порушення функцій організму, визнання працівника інвалідом та наявність протипоказань шодо продовження ним трудової діяльності, підтверджені довідкою медико- соціальної експертної комісії. Інші медичні документи, що свідчать про неможливість виконувати роботу за станом здоров`я, без установлення групи інвалідності, зумовлені стійким порушенням функцій організму, не можуть бути підставою для звільнення за пунктом другим статті 40 КЗпП України.

Судом встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 роботодавець не переконався, що стан здоровя працівника перешкоджає продовженню даної роботи, не отримав довідку МСЕК, яка б давала підстави для звільнення позивача. Довідка МСЕК є єдиною підставою для звільнення працівника за п. 2 ст. 40 КЗпП України .

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 при прийомі його на роботу мав інвалідність і при цьому певний період виконував роботу лікаря-рентгенолога.

Відповідач не надав суду доказів того, що при попередньому медичному огляді було встановлено різке погіршення здоров'я позивача , яке б перешкоджало б йому в подальшому виконувати роботу лікаря-рентгенолога.

Натомість сам позивач надав медичну довідку про проходження медичного огляду працівника за № 720 ( а.с.31), відповідно якої він практично здоровий та придатний для роботи за професією лікар-рентгенолог.

За таких обставин колегія суддів вважає , що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі, оскільки відповідач прийняв передчасне рішення про звільнення позивача за станом здоров`я, не отримавши довідку МСЕК, щодо стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи позивача, оскільки довідка МСЕК є єдиною підставою для звільнення особи за пунктом 2 статті 40 КЗпП .

Щодо розрахунку середньоденної заробітної плати позивача жодна із сторін по справі не оскаржує рішення суду першої інстанції в цій частині , тому колегія суддів рішення суду першої інстанції щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не переглядає.

Представник апелянта просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що позивач не надав доказів заподіяння йому моральної шкоди та не підтвердив її розмір.

Однак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції , частково задовольняючи позовні вимоги в цій частині, прийшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_1 діями відповідача заподіяна моральна шкода.

Статтею 237-1 КЗпПпередбачено, що відшкодування

власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику

провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до

моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або

змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідач , повторно незаконно звільнивши позивача, який є особою з інвалідністю, позбавив його не лише роботи, а й засобів до існування, у зв`язку з чим позивач втратив свої життєві зв`язки, вказав, що він страждав та переживав, в тому числі із тих підстав, чи зможе знову знайти роботу за спеціальністю .

У пунктах 9, 13 постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості..

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення моральної шкоди на користь позивача та вірно визначив розмір завданої моральної шкоди з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості..

Відповідно до ст.. 375 ЦПК України Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної установи «Головний медичний центр МВС України» в особі начальника В.Коробка залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 4 лютого 2022 року.

Суддя - доповідач:

Судді