Дата документу 02.02.2022 Справа № 334/3236/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/3236/20 Головуючий у 1-й інстанції: Баруліна Т.Є.
Провадження №22-ц/807/127 /22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційну скаргу Товариства з Обмеженою відповідальністю «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП» на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з Обмеженою відповідальністю «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП» про стягнення невиплаченої при звільненні заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки та середнього заробітку за весь час затримки виплати по день фактичного розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП» про стягнення невиплаченої при звільненні заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки та середнього заробітку за весь час затримки виплати по день фактичного розрахунку.

В позові зазначила, що відповідно до наказу ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП» від 11 травня 2016 року №1-ос «Про прийняття на роботу ОСОБА_1 » позивач була прийнята на роботу до ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП» на посаду директора з посадовим окладом згідно штатного розкладу.

Відповідно до наказу ТОВ «АКТІВ КНСАЛТІНГ ГРУП» від 10 березня 2020 року Л215-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » позивач була звільнена 24 березня 2020 року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпПУ з виплатою компенсації за невикористані відпустки.

Однак, при звільнені їй не було виплачено частину заробітної плати за відпрацьований час у 2020 році та компенсацію за невикористані відпустки (81 день), передбачену Законом України «Про відпустки».

В позовній заяві позивачка зазначає, що до відпусток, що підлягають компенсації при звільненні належать: щорічна основна (за період з 12.05.2017-11.05.2018), щорічна основна (за період з 12.05.2018 - 11.05.2019), щорічна основна (за період з 12.05.2019 - 11.05.2020); щорічна додаткова відпустка як працівнику, що має двох дітей до 15 років (ст.24 Закону України «Про відпустки») за 2017, 2018 рік.

ОСОБА_1 просить суд стягнути на її користь заробітну плату за 2020 рік у розмірі 5845,83 грн; компенсацію за невикористані основні та додаткові відпустки (81 день) у розмірі 28 161,39 грн середній заробіток за весь час затримки починаючи з 25 березня 2020 року по день фактичного розрахунку.

15 січня 2021 року позивач надіслала на адресу суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій повідомила, що 06 листопада 2020 року відповідачем здійснено виплату заборгованості по заробітній платі у розмірі 5845,83 грн.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 28161,39 грн.; середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати, починаючи з 25 березня 2020 року по 06 листопада 2020 року у розмірі 95503,20 грн, середній заробіток за весь час затримки компенсації за невикористані відпустки у розмірі 28161,39 грн, починаючи з 25 березня 2021 року по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденної заробітної плати у розмірі 612,20грн, стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 1681,60 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з Обмеженою відповідальністю «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП», на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 95 503,20 грн., сума без відрахування обов`язкових платежів та зборів, та судовий збір в розмірі 1681,60 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП» подало заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2021 року заяву «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП» про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2021 року, залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила змінити рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2021 року в частині, в якій відмовлено у задоволенні позовних вимог стягнувши з відповідача на її користь компенсацію за невикористані основну та додаткові відпустки у розмірі 28161.39 грн та судовий збір за подачу апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на той факт, що Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області здійснювалася перевірка з урахуванням документів, які надало ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП». Оскільки, документи щодо надання відпустки за весь період роботи (особову справу, графік відпусток, накази про відпустки тощо) та документи щодо виплати або невиплати заробітної плати відповідач не надав перевіряючим, в зв`язку з чим Головне управління Держпраці у Запорізькій області і не змогло перевірити факт не виплати компенсації за невикористані відпустки за період з 12 травня 2016 року по 24 березня 2020 року.

Крім того, суд першої інстанції не врахував положення чинного законодавства, відповідно до якого обов`язок доказування відсутності заборгованості перед позивачем із заробітної плати покладається на роботодавця, а не на працівника. При цьому, сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Позивач надала належні докази на підтвердження того, що вона має законне право на компенсацію за невикористанні відпустки.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким зменшити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що в день звільнення ОСОБА_1 займала посаду керівника ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП», у неї були повноваження з виплати заробітної плати працівникам, з розрахунку при звільненні працівників, а також повноваження бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах. Не проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні відбулося оскільки, вона зловживаючи своїми повноваженнями як керівника ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП», який був головним розпорядником грошових коштів, вирішила не проводити повного розрахунку при звільненні з собою як працівником, що обіймав посаду керівника ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП». Тобто, ОСОБА_1 свідомо та умисно вирішила не виплачувати собі заробітну плату при звільнені, щоб отримати додаткові кошти з ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП».

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУПОСОБА_1 зазначає, що рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є законним та обгрунтованим. Факт наявності заборгованості по заробітній платі перед нею відповідачем було відомо 24 березня 2020 року, про що свідчить нотаріально завірений протокол № 1 загальних зборів учасиків Товариства від 24 березня 2020 року, відповідно до якого засновники підприємства підтвердили наявність заборгованості зі сплати заробітної плати ОСОБА_1 та її звільнення за власним бажанням. Саме через бездіяльність відповідача в частині виплати їй заборгованості, вона вимушена доводити порушення її прав в суді. Просить у задоволенні апеляційної скарги ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП» відмовити. Задовольнити її апеляційну скаргу стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористані основні та додаткові відпустки у розмірі 28161.39 грн.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходив.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень судової повістки (т. 2 а.с.65, а.с. 66-67 ) до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки ОСОБА_1 суд не повідомила, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи остання не надала.

На адресу апеляційного свуду надійшло клопотання від представника ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП» Слабишевої В.Ю. про відкладення розгляду справи, яку призначено на 02 лютого 2022 року на 16 годину 40 хвилин, у зв`язку з хворобою її дитини ( т. 2 а.с. 93-95 ).

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 , ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП» одержали судову повістку про виклик у судове засідання, тобто учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді.

Представник ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП» Слабишева В.Ю. звернулася до суду апеляційної інстанції з клопотанням про відкладення розгляду справи посилаючись на хворобу її дитини. Проте, колегія суддів зауважує, що ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП», як юридична особа могло забезпечити іншого представника.

Оскільки поважність причини неявки учасників не встановлена, ОСОБА_1 , ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП» реалізуваи своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційних скаргах, ОСОБА_1 також у відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП» та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), строку розгляду апеляційної скарги на рішення суду ( статті 371 ЦПК України) апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , апеляційна скрга ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП», підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення компенсації за невикористані відпустки, суд першої інстанції виходив з того, що встановити кількість днів невикористаної основної та додаткової відпустки не можливо. Крім того, Актом інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю, №ЗП9530/1991/АВ від 14 вересня 2020 року не зафіксовано порушень у виплаті компенсацій за невикористану відпустку.

Задовольняючи позов в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції взяв до уваги, що заборгованість по заробітній платі у розмірі 5845.83 грн були перераховані позивачці під час розгляду справи в суді першої інстанції 06 листопада 2020 року, отже з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, який складає 156 днів та становить 95503.20 гривень, при цьому суд врахував вимоги п.п. 2, 3, 5, 8 Постанови КМ України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитись, виходячи з наступного.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист правлюдини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом. Звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 11 травня 2016 року прийнята на посаду директора ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП» з посадовим окладом згідно штатного розпису, що підтверджується копією трудової книжки, наказом №1-ос від 11 травня 2016 року (а.с. 11, 18).

Наказом №26-од від 28 грудня 2019 року було затверджено штатний розпис ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП», відповідно до якого посадовий оклад директора складає 12 550 грн. (а.с. 14)

24 березня 2020 року ОСОБА_1 було звільнено за власним бажанням на підставі ст..38 КЗпПУ, що підтверджується копією трудової книжки, наказом №15-ос від 10 березня 2020 року (а.с. 11, 15, 18).

Згідно довідки 38/1 від 24 березня 2020 року підписаною ОСОБА_1 , що при звільнені ОСОБА_1 не виплачена заробітна плата у сумі 5845,83 грн., та компенсація за невикористані основні та додаткові відпустки у сумі 28 161,89 грн ( а.с. 9).

Відповідно до Акту інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю, №ЗП9530/1991/АВ від 14 вересня 2020 року виявлено порушення, що заробітна плата директору ОСОБА_1 за березень 2020 року у розмірі 7697,33, за документами виплачувалась 24.03.2020 у сумі 1851,50 грн та станом на дату перевірки в повному обсязі не виплачено ( т. 1 а.с. 83-88).

Також в акті Головного управління держпраці у Запорізькій області 3 ЗП14342/566/АВ від 14 вересня 2020 року зазначено, що встановити чи необхідно було при звільненні ОСОБА_1 зробити нарахування та виплату їй компенсації за невикористані дні відпустки - не вбачається можливим, встановити порушення строків розрахунку при звільненні з ОСОБА_1 також не вбачається можливим, оскільки підприємством не надано частини документів, щодо звільнення та надання колишньому директору ТОВ « Актів Консалтінг Груп) ОСОБА_1 відпусток за період роботи на підприємстві, не надано особисту картку ОСОБА_1 (а.с. 97-99)

Згідно з Приписом про усунення виявлених порушень №ЗП9530/1991/АВ від 14 вересня 2020 року виявлено порушення строків виплати заробітної плати, та не зафіксовано порушень в виплаті компенсацій за невикористану відпустку. (а.с.100-101).

06 листопада 2020 року ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП» перерахувало ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 5 845,83 грн., що підтверджується повідомленням банку. (а.с. 71)

Отже, на час розгляду справи сума заборгованості щодо невиплаченої заробітної плати відсутня, оскільки 06 листопада 2020 року відповідачем була погашена у повному обсязі позивачу.

За змістом частини першої, другої статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки.

Відповідно до положень статей 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Положеннями статей 4, 6 Закону України "Про відпустки" передбачено, що щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.

Згідно із статтею 19 Закону України "Про відпустки" жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалілдністю з дитинства підгрупи А1 групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А1 групи, який виховує їх без матері ( у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А1 групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічна додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП України).

Розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Частина третя статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Нормами процесуального закону також передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Позивач в позові зазначає, що їй не було виплачено компенсацію за невикористані відпустки 81 день. Щорічна основна за період з 12 травня 2017 року по травня 2018 року становить 16 днів, щорічна основна за період з 12 травня 2018 по 11 травня 2019 року становить 24 днів, щорічна основна за перівод з 12 травня 2019 року по 11 травня 2020 року становить 16 днів, додаткова відпустка як працівнику, що має двох дітей до 15 років за 2017 рік становить 10 днів, додаткова відпуста за 2018 рік становить 10 днів.

На підтвердження зазначених обставин позивачем надано довідку ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП» від 24 березня 2020 року № 8/1 та № 9 за підписом та печаткою директора відповідача, які підтверджують загальну суму заборгованості на день звільнення 34007.22 грн ( у тому числі заробітна плата у розмірі 5845.83 грн та не виплачена компенсація за невикористані основні та додаткові відпустки у розмірі 28161.39 грн) ( т. 1 а.с. 115).

Розрахунок компенсації за невикористані основні та додаткові відпустки ( 81 день), з копіяи наказів ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП» на відпустки кількістю 32 календарних дні за весь період роботи з 12 травня 2016 року по 24 березня 2020 року:

Від 23 червня 2017 року № 3-ов « Про надання ОСОБА_1 щорічної основної відпустки ( на 14 календарних днів з 03 липня 2017 року); від 12 грудня 2017 року № 9-ов « Про надання ОСОБА_1 щорічної основної відпустки ( на 10 календарних днів з 29 грудня 2017 року за період роботи з 12 травня 2016 року по 11 травня 2017 року); від 12 липня 2018 року № 4-ов « Про надання ОСОБА_1 щорічної основної відпустки ( на 8 календарних днів з 13 липня 2018 року за період роботи з 12 травня 2017 року по 11 травня 2018 рік)( т. 1 а.с. 222-224).

Відповідно до витягу з програми 1С кількість днів невикористаної відпустки позивача станом на день звільнення складає 81 день ( т. 1 а.с. 116-117).

Позивач на підтвердження доводів про те, що вона є матір`ю дітей до 15 років надала копії свідоцтв про народження дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серія НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 серія НОМЕР_2 ( т. 1 а.с. 118-119). Крім того, влаштовуючись на роботу до відповідача, позивач в особовій картці працівника зазначала про наявність у неї двох неповнолітніх дітей, вказавши їх дані та дати народження.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 83 та частини першої статті 84 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду, а учасник справи, у разі неможливості самостійно Відповідно до частини першої статті 83 та частини першої статті 84 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду, а учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Так, в оскаржуваному судовому рішенні суд посилається на результати перевірки, що здійснювалася Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області та зазначає, що не зафіксовано порушень в виплаті компенсацій за невикористану відпутку (т. 1 а.с. 100-101), але судом першої інстанції не взято до уваги, що Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області здійснювалася перевірка з урахуванням документів, які надав відповідач. Оскільки документи щодо надання відпустки за весь період роботи (особову справу, графік відпусток, накази про відпустки тощо) та документи щодо виплати або невиплати заробітної плати відповідач не надав перевіряючим, в зв`язку з цим Головне управління Держпраці у Запорізькій області і не змогло перевірити факт не виплати компенсації за невикористані відпустки за період з 12 травня 2016 року по 24 березня 2020 року.

З цього приводу на адресу Головного управління Держпраці у Запорізькій області позивачем була написана скарга від 29 вересня 2020 року, наяку надана відповідь, що перевірка здійснювалася на підставі документів, наданих підприємством ( т. 1 а.с.216- 217).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 12 ЦПК України).

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, а відповідно до вимог статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень Кодексу Законів по працю України ( статті 115, 116) та вимог Закону України «Про оплату праці» обов`язок доказування відсутності заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, а не позивач.

На спростування зазначених позивачем обставин неотримання компенсації за невикористанні основні та додаткові відпустки відповідач не надав належних та допустимих письмових доказів виплати позивачу вказаних грошових коштів ( графік відпусток, накази про відпустки, відомість про отримання компенсації за невикористану відпустку із підписом позивача, докази перерахування виплат на картку позивача, бухгалтерську документацію, тощо).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на зазначене, оцінивши всі наявні докази у справі, колегія апеляційного суду вважає доведеним та таким, що підлягають задоволенню вимога позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості компенсації за невикористані основні та додакові відпустки у розмірі 28161.39 грн.

Отже, колегія суддів приходить до висновку по наявність підстав для стягнення із відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки всупереч положенням статті 116 КЗпП України позивачу при звільненні не були сплачені всі належні суми, а саме заробітна плата у розмірі 5845.83 грн, яка була перахована позивачу під час розгляду справи 06 листопада 2020 року та компенсація за невикористану відпустку у розмірі 28161.39 грн.

Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КзпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку зі звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України положення цього кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дій, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав.

Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У розглядуваній справі судом встановлено, що розмір невиплаченої при звільненні позивача заборгованості по заробтній платі становить 5845.83 грн, строк затримки 156 днів з урахуванням середньоденної заробітної плати у розмірі 612.20 грн складає 95503.20 грн( 156х612.20), компенсації за невикористані відпустки становить 28161.39 грн, строк затримки розрахунку 677 днів з урахуванням середньоденної заробітної плати у розмрі 612.20 грн складає 414 459.40 грн ( 677 х 612.20).

Тобто, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні яку просить стягнути позивач по заробітній платі становить (95503.20 грн), по компенсації за невикористанні відпустки ( 414459.40 грн) більш ніж у 12 разів перевищує розмір заборгованості невиплаченої позивачу при звільненні заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку 34007.22 грн ( 5845.83+28161.39) та є очевидно непропорційним наслідком правопорушення та несправедливим щодо роботодавця.

З огляду на очевидну неспівмірність стягнутого судом середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та вищенаведеним висновкам Великої Палати Верховного Суду, визначення в сумі 34000 грн

розміру відповідальності відповідача за прострочення ним виплати належних при звільненні позивачу коштів.

Висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, неодноразово підтвердженні Верховним Судом, зокрема у постановах від 08 липня 2020 року у справі № 761/17815/18, від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 152/1957/15.

З огляду на зазначене рішення суду першої інстанції не можна вважати законним і обгрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Аргументи апеляційних скарг частково є виправданими.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Із ТОВ «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 807.12 грн , за подання апеляційної скарги у розмірі 1210 грн, а всього 2017.12 грн.

З ОСОБА_1 на користь ТОВ « АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП» підлягає стягненню судовий зюір за подання апеляційної скарги у розмірі 1770.70 грн.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку поклдено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку строни звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З огляду на зазначене з ТОВ « АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП» на користь ОСОБА_1 на підставі ч. 10 ст. 141 ЦПК підлягає стягненню судовий збір у розмірі 246.42 грн (2017.12-1770.70).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Товариства з Обмеженою відповідальністю «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП» задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2021 року у цій справі скасувати. Прийняти нове судове рішення.

Стягнути з Товариства з Обмеженою відповідальністю «АКТІВ КОНСАЛТІНГ ГРУП» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані основну та додаткові відпустки в сумі 28161,39 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Актив Консалтінг ГРУП» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 34000,00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Актив Консалтінг ГРУП» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 246,42 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 07 лютого 2022 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.