Справа № 456/13/21
Провадження № 2/456/193/2022
УХВАЛА

про відмову в прийнятті відмови відповідача від визнання обставин

16 червня 2022 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Бучківської В. Л. ,

при секретарі Березіній Л.В.

з участю представника позивача - адвоката Галушко О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Стрию при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Квак В.М. про відмову від визнання обставин написання відповідачем розписок,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом, та уточнивши позовні вимоги просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг, згідно розписки від 31.12.2018 та розписки від 02.03.2019 у розмірі 100 000, 00 доларів США, а також 3 % річних в сумі 5365,36 доларів США, і пеню в розмірі 171322,78 грн., а також стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

11 квітня 2022 року на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Квак В.М. про відмову від визнання обставин написання відповідачем розписок, в якому представник відповідача вказує на те, що суд не роз`яснив відповідачу положення ч.2 ст.82 ЦПК України, а відразу запропонував надати відповідні свідчення. Відповідач в судовому засіданні чітко ствердив про те, що розписок, які є підставою для звернення до суду він не писав. Відповідач дійсно надав повноваження адвокату Мидзка Р.В., однак останній не узгоджував з ним позицію в судових засіданнях, не ознайомлював його з процесуальними документами, які подавав суду. А отже відповідачу не було відомо, що його представник визнає факт отримання ним позики та написання ним розписок. Тобто має місце факт обману зі сторони відповідача адвоката Мидзки Р.В. Суд, появляючи упередженість, категорично відмовив у призначенні експертизи. Тобто суд фактично перешкодив відповідачу в доступі до правосуддя.

Представник позивача адвокат Галушко О.І. в судовому засіданні клопотання заперечила, вважає таке необгрунтованим, зокрема вказала не та, що ст.82 ЦПК України передбачено вичерпний перелік підстав для прийняття судом відмови сторони від визнання обставин. В той же час ч.2 ст.82 ЦПК передбачено дискреційні повноваження суду у вирішенні вказаного питання. Просить суд врахувати, що доводи, викладені представником відповідача у заяві належним чином не обгрунтовані, жодними доказами не доведені. Зауважує, що відповідач отримав копію позовної заяви з додатками, зокрема копіями розписок, про що свідчить його звернення за правовою допомогою, і впродовж тривалого часу факт написання розписок не заперечував. Представник відповідача, приймаючи участь в судовому процесі не був обмежений відповідачем у здійсненні будь-яких прав. Відповідач в судовому засіданні 21.02.2022 наполіг на вирішенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, та не бажав надати пояснень, як це пропонував йому суд. На підставі наведеного, просить не приймати відмову відповідача від визнання обставин написання ним розписок та одержання коштів, які робились від його імені представником відповідача адвокатом Мидзка Р.В.

Відповідач та його представники адвокат Квак В.М., ОСОБА_3 в судове засідання не прибули, будучи повідомленими про час і місце розгляду справи, представник відповідача адвокат Квак В.М. подав на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи, яке визнано судом необгрунтованим, оскільки таке не підтверджено жодними доказами у справі, а відтак, судом на підставі ч.3 ст.223 ЦПК України вирішено провести розгляд справи у відсутності відповідача та його представників.

Суд, заслухавши думку представника позивача, оглянувши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням її дій.

Суд вважає, що особа, яка подає позовну заяву, вправі очікувати від суду застосування вказаних норм процесуального законодавства, які надають їй право звернення з позовом із можливістю подальшого вирішення процесуальних питань щодо визначення предмета доказування, надання та витребування доказів в установленому порядку.

Застосування принципу пропорційності при здійсненні судочинства вимагає такого тлумачення процесуального закону, яке б гарантувало особі право на судовий захист, зокрема звернення з позовною заявою до суду відповідно до приписів частини першої статті 4 ЦПК України, оскільки держава не вправі обмежувати права особи, не маючи на меті захист суспільних інтересів.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Жук проти України (Заява N 45783/05) від 21 жовтня 2010 р. (пункт 25) Суд нагадує, що принцип процесуальної рівності сторін, один із елементів більш широкої концепції справедливого судового розгляду, вимагає, щоб кожній стороні надавалась розумна можливість представляти свою позицію за таких обставин, які не ставлять цю сторону в суттєво невигідне становище по відношенню до протилежної сторони. Це, в принципі, означає надання сторонам судового процесу можливості ознайомитись з усіма пред`явленими доказами і зауваженнями та прокоментувати їх, навіть якщо вони надані незалежним представником державної юридичної служби з метою здійснення впливу на рішення суду.

Як визначив Європейський Суд з прав людини у справі Ноймайстер проти Австрії (1968 рік), кожна сторона під час розгляду справи повинна мати рівні можливості та жодна із сторін не повинна мати якихось вагомих переваг над опонентом.

Європейський Суд з прав людини визнав порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у випадках, коли національні суди ухвалювали рішення, коли було відмовлено у можливості представити певні докази (справа Мантованеллі проти Франції 1997 рік), зокрема, висновки експертів (справа Бьоніш проти Австрії (п. 32 рішення від 06 травня 1985 року).

Ключовим у принципі рівних можливостей є те, що суди мають довести готовність забезпечувати ефективне здійснення прав, гарантованих у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України: 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Як наголошував у своїй Постанові Пленум Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12 червня 2009 року (пункт 25) відповідно до частини першої статі 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Проте в ході розгляду справи сторона може відмовитися від визнання нею чи її представником обставин, довівши при цьому належними та допустимими доказами, що вона визнала обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози, тяжкої обставини або обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною.

Особа на підтвердження своїх вимог щодо відмови від визнання обставин повинна довести, що така помилка/омана/насильство/погроза/тяжка обставина мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для прийняття відмови сторони від визнання обставин. Особа на підтвердження своїх вимог про відмову від визнання обставин повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку/оману/насильство/погрозу/тяжку обставину - неправильне сприйняття нею фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Оглядом матеріалів справи встановлено, що відповідач зі стадії підготовчого судового засідання користується правовою допомогою адвоката і уповноважив останнього на вчинення процесуальних дій від його імені. В матеріалах справи містяться чисельні документи, в яких висловлена позиція про те, що відповідач писав розписки, однак правочини, між ним та позивачем були удаваними, з приводу чого він звернувся до іншого суду з відповідним позовом.

Змінюючи представника у справі, на стадії судового розгляду відповідач змінив свою позицію та вказав, що розписки викликають у нього сумніви, однак факту написання ним таких не заперечив.

Доводи представника відповідача про те, що суд не роз`яснив відповідачу положення ч.2 ст.82 ЦПК України не грунтуються на нормах закону, зокрема положеннях щодо змагального судового процесу. Відповідач, користуючись правовою допомогою, вправі був самостійно заявити клопотання на підставі ст.ст.82, 92 ЦПК України, в тому числі про допит його в якості свідка, однак таким правом не скористався.

Пояснення відповідача на даній стадії судового процесу, правдивість таких і відповідність встановленим фактичним обставинам справи на даний час не перевіряються та не оцінюються, оскільки наведене суперечить загальним принципам цивільного судочинства.

Щодо доводів представника відповідача про незаконність дій адвоката Мидзки Р.В., то в даному випадку суд зауважує, що відповідач обрав представника на власний розсуд, був повідомлений про час і місце розгляду справи, і мав можливість без перешкод, як ознайомитися з матеріалами справи, так і брати участь в судових засіданнях, однак таким правом тривалий час не користався. Натомість суд неодноразово відкладав судові засідання, саме через неявку відповідача в судове засідання, оскільки його допит було визнано судом обов`язковим.

В суду відсутні підстави для прийняття відмови відповідача від визнання обставин написання розписок, зважаючи на безпідставність доводів представника відповідача, викладених у клопотанні та не доведеність стороною відповідача факту введення відповідача адвокатом Мидзка Р.В. в оману.

Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16-ц дійшов висновків, що правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому, словосполучення «у своїх інтересах» необхідно розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, у тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.

Щодо зловмисної домовленості, суд зауважує таке.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно з частиною першою статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

За змістом зазначеної правової норми необхідними ознаками правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином, має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

Під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним.

Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, та бажав (або свідомо допускав) настання негативних наслідків для довірителя. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову, - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на вчинення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє.

Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.

Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

Зазначене відповідає правовим висновкам, висловленим Верховним Судом у постановах від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17, від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц та від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18.

Суд вважає, що представником відповідача адвокатом Квак В.М. не доведено, в порядку, встановленому законом факт зловмисної домовленості, а відтак, підстави для застосування ст.82 ЦПК України відсутні.

При цьому суд зауважує, що відповідач, як і його представник вправі подавати клопотання, в порядку ч.2 ст.82 ЦПК України, однак ані відповідач, ані його представник не вправі при цьому допускати неетичну поведінку та порушувати встановлені законом норми та правила.

Європейський суд з прав людини наголошував, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Так, доводи представника відповідача адвоката Квак В.М. про незаконність та упередженість дій головуючого судді, висловлені як в судовому засіданні, так і в процесуальних документах адресованих суду, є безпідставними, слугували підставою для перевірки і неодноразово визнані, в тому числі іншим складом суду, безпідставними.

Порушуючи Правила адвокатської етики та Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», представник відповідача адвокат Квак В.М. дозволяє собі неприпустимі формулювання, звинувачуючи головуючу суддю у вчиненні порушень Закону, не маючи на це жодних підстав.

Отже, вказані обставини свідчать про нехтування адвокатом своїми процесуальними обов`язками, неналежне представництво інтересів відповідача та зловживання своїми процесуальними правами, які зокрема впливаючть і на строки розгляду справи.

Окрім цього, суд зауважує, що після вступу адвоката Квак В.М. в судовий процес у вказаній справі, адвокат неодноразово допускав порушення етичних норм закону, про що головуючим суддею винесено йому зауваження. Крім цього, намагаючись затягти розгляд справи подавав чисельні клопотання, в задоволенні яких було відмовлено та встановлено факт зловживання адвокатом своїми процесуальними правами. На думку суду, кожна сторона вправі здійснювати захист своїх інтересів, однак лише в спосіб передбачений законом і не вправі дозволяти собі поведінку, спрямовану на порушення прав опонента та не вправі використовувати обсяг наданих їй законом повноважень всупереч закону.

Керуючись ст.ст. 82, 353 ЦПК України, суд-

у х в а л и в:

Визнати процесуальну поведінку представника відповідача адвоката Квак В.М. у даній справі, зловживанням процесуальними правами.

Відмовити представнику відповідача адвокату Квак В.М. в задоволенні клопотання про прийняття відмови відповідача ОСОБА_2 від визнання обставин написання ним розписок та одержання коштів, які робились від його імені представником відповідача адвокатом Мидзка Р.В.

Не приймати відмову відповідача ОСОБА_2 від визнання обставин написання ним розписок та одержання коштів, які робились від його імені представником відповідача адвокатом Мидзка Р.В.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення на неї можуть бути викладені в апеляційній скарзі на рішення суду.

Головуючий суддя В.Л.Бучківська