Справа № 127/3522/22
Провадження № 22-ц/801/1408/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин С. В.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2022 рокуСправа № 127/3522/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,

секретар судового засідання Михайленко А. В.

учасники справи:

позивач (особа яка подала апеляційну скаргу): ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Волошина С. В. у м. Вінниця, дата складення повного рішення 01 липня 2022 року,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення колишнього власника та зняття його з реєстрації місця проживання.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з електронних торгів від 09 серпня 2021 року, виданого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л. В., зареєстрованого в реєстрі №1867, ОСОБА_1 належить на праві власності однокімнатна квартира, загальною площею 37,6 кв. м., яка розташована по АДРЕСА_1 . Державна реєстрація даного об`єкту нерухомості 09 серпня 2021 року, рішення пр державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 59728126 від 09 серпня 2021 року. Прилюдні торги відбулися 04 вересня 2020 року, відповідний акт про проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна, що було власністю ОСОБА_2 , було складено 22 вересня 2020 року, однак протягом тривалого часу ОСОБА_1 не змогла отримати свідоцтва про придбання нерухомого майна через те, що відповідач ОСОБА_2 звернувся до Вінницького міського суду із позовом про визнання проведених електронних торгів недійсними та з відповідною заявою про забезпечення позову. Тривалий час справа знаходилася на розгляді в суді: рішенням Вінницького міського суду від 18 березня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено; постановою Вінницького апеляційного суду від 12 липня 2022 року за апеляційними скаргами «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 це рішення було скасовано; постановою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Мишковської Т. М. на постанову Вінницького апеляційного суду залишено без задоволення, а постанову залишено без змін. Ухвалою Вінницького міського суду від 22 грудня 2022 року, яка набрала законної сили 07 січня 2022 року, скасовано заходи забезпечення позову.

На думку ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 шляхом подання безпідставного позову не давав їй можливості реалізувати своє право власності та користуватися придбаною нерухомістю. Після вирішення спору по суті він і надалі продовжує чинити перешкоди у володінні і користуванні майном, не бажаючи звільнити квартиру АДРЕСА_2 .

На неодноразові вимоги добровільно звільнити житло ОСОБА_2 не реагував, у зв`язку із чим ОСОБА_1 31 січня 2022 року звернулася на лінію «102», у присутності працівників поліції ОСОБА_2 написав розписку, що він зобов`язується звільнити квартиру протягом тижня, однак цього зобов`язання він не виконав, тому ОСОБА_1 була вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав, тому просила суд усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 та зняти його з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги позивача про виселення відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що обставина проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі належним чином і жодним доказом (документом), долученим позивачем до матеріалів справи не підтверджується, а оскільки для задоволення позовної вимоги щодо усунення перешкод шляхом виселення відповідача зі спірної квартири, встановлення обставини його проживання там, є обов`язковим, то суд має сумніви щодо вірності обраного позивачем способу захисту. Окрім того, відповідно до положень ст. 109 ЖК Української РСР, статті 40 ЗУ «Про іпотеку», в даному випадку неможливо виселити відповідача без надання йому іншого житла, оскільки квартира була придбана не за кредитні кошти, доказів наявності у відповідача іншого житла матеріали справи не містять. Натомість позивач ОСОБА_1 , придбавши житло, яке перебувало в іпотеці, мала усвідомлювати ризики такого придбання, а в разі, якщо її не було поінформовано про обтяження, то вона не позбавлена можливості відшкодувати спричинені їй збитки. При цьому суд послався на постанову Великої Палати верховного суду від 05.06.2019 року у справі № 643/18788/15-ц. Суд, оцінюючи співвідношення статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод (право на повагу до житла) та статті 1 Першого протоколу до Конвенції (втручання в право особи на мирне володіння майном), зазначив, що з огляд на відсутність іншого житла у відповідача, його виселення без надання іншого житла буде неоправданим втручанням. Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про зняття ОСОБА_2 з реєстрації за адресою розташування спірної квартири, суд виходив того, що вона є похідною від вимоги про виселення, а тому також задоволенню не підлягає.

Не погодившись із таким рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю та стягнути з ОСОБА_2 на її користь понесені судові витрати. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду не ґрунтується на нормах закону, оскільки вона як власник не може використовувати придбане нею житло, будь-якого відношення до кредитних відносин між банком і відповідачем по справі вона не мала, тому прийняте судом рішення їй є незрозумілим та несправедливим. Безпідставно суд стверджує, що вона не довела факт проживання відповідача у спірній квартирі, адже він власноручно писав розписку працівникам поліції, де зобов`язався звільнити житло, а посилання на судові рішення в спорі про визнання результатів електронних торгів недійсними є безпідставним, так як події , зазначені в них, мали місце в 2019 році, з того часу обставини змінилися.

Правом на подання відзиву відповідач ОСОБА_2 не скористався.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача адвокат Вишаровська В. К. підтримала викладене в апеляційній скарзі та просила її задовольнити. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день та час судового розгляду повідомлені належним чином. Представник відповідача адвокат Ткачук В. В. подала заяву про перенесення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю її в іншій справі, яке було відхиллено апеляційними судом, оскільки адвокат не надала відповідних доказів на підтвердження своїх слів.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

Позивач ОСОБА_1 є власником квартири, загальною площею 37,6 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.08.2021 (а.с.7).

Право власності ОСОБА_1 виникло та зареєстровано на підставі Свідоцтва про придбання нерухомого майна з електронних торгів від 09.08.2021, яке видане відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», та на підставі акту про проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна, що було власністю ОСОБА_2 , затвердженого 22 вересня 2020 року начальником Вінницького відділу державної виконавчої служби м. Вінниця Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Шуляком В.О. (а.с. 6).

Цим свідоцтвом посвідчено, що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з однокімнатної квартири загальною площею 37,6 кв.м., яка розташована в АДРЕСА_1 , вартістю 432500 грн., що раніше належало ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом Вінницької міської ради 29.01.1998, згідно з рішенням, від 29.01.1998 за № 53 і зареєстровано в КП «ВООБТІ» 09.05.1998 в реєстровій книзі № 364 за реєстром № 630/33293.

Відповідно до довідки Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 01.04.2022 № 16149 колишній власник квартири відповідач ОСОБА_2 , відносно якого позивач просить ухвалити рішення про виселення та зняття з реєстрації за адресою місце розташування спірної квартири, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 12.09.1990 по теперішній час, тобто станом на 01.04.2022. (а.с. 41).

Позивач, набувши право власності на спірну квартиру, також здійснила реєстрацію місця свого проживання за адресою місця її розташування АДРЕСА_1 , попри те, що фактично проживає в АДРЕСА_3 (а.с. 1, 23).

31.01.2022 об 11 год. 46 хв. позивачем по справі здійснено дзвінок до служби 102, де повідомила, що на торгах купила квартиру, але в даній квартирі проживають люди, просила приїзду поліції. При приїзді слідчо оперативної групи на місце події було відібрано зустрічну заяву та пояснення. Особа претензій ні до кого не мала. (а.с. 27).

Цього ж 31.01.2022 відповідачем у справі ОСОБА_2 написано розписку, в якій зазначив: «прож. АДРЕСА_1 . Зобов`язують на протязі тижня звільнити квартиру за адресою АДРЕСА_1 , тобто до 07.02.2022 включно» (а.с. 24).

ОСОБА_2 оскаржував електронні торги, за результатами яких ОСОБА_1 стала власником квартири: в провадженні суду перебувала цивільна справа позовом ОСОБА_2 до ДП «Сетам», Центрального відділу ДВС Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог: АТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_2 про визнання електронних торгів (за результатами яких позивач набула право власності на спірну квартиру) недійсними.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 12.07.2021 у справі № 127/19638/20, яка залишена в силі Постановою Верховного Суду від 17.11.2021, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ДП «Сетам», Центрального відділу ДВС Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог: АТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_2 про визнання електронних торгів недійсними (а.с. 8 20).

В справі що розглядається виник спір між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особою попереднім власником, яка має право користування таким приміщенням.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За змістом статті 41 Конституції України, право приватної власності є непорушним, а в статті 47 Конституції України закріплено. що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР.

За загальним правилом, визначеним частиною другою статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення.

Проте, як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

При розгляді справи суд першої інстанції вірно врахував висновки Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України) , викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 643/18788/15-ц, де Верховним Судом зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення; як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Велика Палата Верховного Суду вважає, що статтю 109 ЖК УРСР викладено в саме в такій редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верств населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом. Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Державний виконавець зобов`язаний був надавати інформацію про обтяження майна, яке реалізується на електронних торгах. Зокрема, зазначити, що в ній зареєстрований та проживає власник, який передав майно в іпотеку, разом з членами його сім`ї. А покупець такого майна, в свою чергу, мав оцінити ризики та обмеження пов`язані з його придбанням. Неповне інформування учасників електронних торгів про обтяження майна, яке реалізується, є підставою для відшкодування збитків, що свідчить про наявність альтернативних способів захисту прав нового власника. Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. З урахуванням викладеного, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР.

В справі, що розглядається, квартира АДРЕСА_2 була передана в іпотеку та реалізована в ході виконавчого провадження, про що достеменно було відомо позивачеві ОСОБА_1 (вона була учасником справи № 127/19638/20 про визнання електронних торгів недійсними) та це підтвердила в судовому засіданні апеляційного суду її представник адвокат Вишаровська В. К.

Зазначена квартира не була придбана за кредитні кошти та належала на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом Вінницької міської ради 29.01.1998, згідно з рішенням, від 29.01.1998 за № 53 і зареєстровано в КП «ВООБТІ» 09.05.1998 в реєстровій книзі № 364 за реєстром № 630/33293.

Отже, суд першої інстанції зробив вірний висновок, що в справі яка розглядається при вирішенні питання виселення відповідача діє загальне правило, закріплене в статті 109 ЖК України про одночасне надання іншого постійного жилого приміщення при виселенні. При цьому суд правильно зазначив, що матеріали справи не місять доказів наявності іншого житла у відповідача.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість висновку суду першої інстанції про недоведеність факту проживання відповідача в спірній квартирі є підставними, адже відповідач не заперечував цього факту, не заперечував написання ним 31.01.2022 року розписки, де він вказав що проживає в спірній квартирі та зобов`язується звільнити її (а.с.24), помилково суд послався і на судові рішення, ухвалені в справі № 127/19638/20, оскільки вони стосуються фактів, які існували на момент проведення електронних торгів 04.09.2020 року. Разом з тим. Це не змінює правильного висновку суду першої інстанції про неможливість виселення відповідача без надання іншого постійного житла.

Щодо доводів апеляційної скарги про превалювання права власності позивачки над правом на житло відповідача, апеляційний суд приходить до висновку, що вони є безпідставними з огляду на таке.

Це питання також було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду в згаданій вище постанові в справі № 643/18788/15-ц і суд першої інстанції здійснив вірну оцінку балансу інтересів позивача та відповідача у цій справі.

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Як уже зазначалося, квартира була придбана позивачкою ОСОБА_1 на електронний торгах, їй було достеменно відомо, що квартира продається в ході виконавчого провадження як майно, передане в іпотеку та в ній зареєстрований відповідач як власник цього майна.

Отже, купуючи таке майно, покупець (позивач ОСОБА_1 ) мала оцінити ризики та обмеження, пов`язані з його придбанням, оскільки такі обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, - є передбачуваними на підставі статей 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Велика Палата Верховного Суду не лише у згадуваній вище постанові, але й у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15 вже висловлювала свою позицію щодо правового висновку Верховного Суду України про застосування норм права в подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, аналогічним якому є висновок у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15, та зазначила, що не вбачає підстав для відступу від зазначеного правового висновку. Тобто судова практика з цього питання є усталеною та випрацювана з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (наприклад, рішення від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v. Italy»)).

Отже, вірним є висновок суду першої інстанції, з огляду на положення статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод (право на повагу до житла) та статті 1 Першого протоколу до Конвенції (втручання в право особи на мирне володіння майном), що в справі яка розглядається, відсутність іншого житла у відповідача, його виселення без надання іншого житла буде невиправданим втручанням, натомість позивач, знаючи про існуючі обтяження придбаного нею майна, не була позбавлена можливості оцінити ризики такого придбання.

Відтак апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду без змін (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України) як такого що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384, ст. 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді О. Ю. Береговий

О. С. Панасюк