Справа № 130/3526/21
Провадження № 22-ц/801/979/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вернік В. М.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2022 рокуСправа № 130/3526/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

Секретар: Олійник Г. Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Жмеринського психоневрологічного будинку-інтернату

на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 лютого 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Жмеринського психоневрологічного будинку-інтернату про оскарження наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати,

Рішення ухвалив суддя Вернік В. М.

Рішення ухвалено у м. Жмеринці Вінницької області

Повний текст рішення складено 25 лютого 2022 року,

Встановив:

13 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Жмеринського психоневрологічного будинку-інтернату, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Вінницької обласної ради, Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації, про визнання незаконним наказу про відсторонення від роботи та поновлення на посаді.

23 грудня 2021 року ОСОБА_1 , на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, подала позовну заяву в новій редакції, заявивши позов до Жмеринського психоневрологічного будинку-інтернату про визнання незаконним наказу про відсторонення від роботи та поновлення на посаді, мотивуючи свої вимоги тим, що вона працює в інтернаті з 2002 року. На посаді секретар-друкарки працює із 2009 року. Загальний стаж роботи в Жмеринському психоневрологічному будинку-інтернаті становить близько 19 років. Весь цей час вона сумлінно працювала і ніколи не було на її роботу жодних нарікань.

У грудні 2021 року вона була поставлена перед фактом порушення її конституційного права на роботу з боку відповідача, яке полягало у тому, що від неї вимагали медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та обмежили права щодо повноцінної роботи.

09 грудня 2021 року відповідач вручив їй наказ про відсторонення від роботи з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Наказ мотивований тим, що оскільки у неї відсутнє відповідне щеплення та відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України, відповідач відсторонює її від роботи.

В будь-яких документах, що підписані між нею і відповідачем, зобов`язання з її боку приймати щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, немає, так само не передбачене повноваження відповідача на відсторонення її від роботи з підстав відсутності такого щеплення.

Наказ № 215 від 09 грудня 2021 року вона вважає незаконним, оскільки ним порушено вимоги статті 43 Конституції України, статей 2, 2-1, 43, 147 КЗпП України, тому просила його скасувати, поновити її на посаді і стягнути на її користь із відповідача заробітну плату за період відсторонення її від роботи та допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення її посаді і стягнення заробітної плати за 1 місяць.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 лютого 2022 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Жмеринського психоневрологічного будинку-інтернату від 09 грудня 2021 року № 215 в частині відсторонення від роботи без оплати періоду відсторонення секретар-друкарки ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 з 09 грудня 2021 року на роботі у Жмеринському психоневрологічному будинку-інтернаті на посаді секретар-друкарки.

Стягнуто із Жмеринського психоневрологічного будинку-інтернату на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 23 545,25 грн. та на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі відповідач Жмеринський психоневрологічний будинок-інтернат просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Зазначив, що рішення суду вважає незаконним і таким, що підлягає скасуванню через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність обставинам справи висновків, викладених у рішенні суду, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції зробив висновок, що не відповідає обставинам справи, за яким відсторонення позивача від роботи є незаконним, оскільки її професія не віднесена у встановленому законом порядку - наказом МОЗ № 2153 від 04 жовтня 2021 року, до таких, що підлягають обов`язковому щепленню від COVID-19. У преамбулі до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, зазначено, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, підлягають працівники: установ і закладів, що надають соціальні послуги, до яких (пункт 5 Переліку) відноситься Жмеринський психоневрологічний будинок-інтернат. Вимоги відомчого наказу узгоджуються із частиною 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Положення зазначеного закону суд не застосував і неправильно розтлумачив наказ МОЗ № 2153 від 04 жовтня 2021 року.

Також суд першої інстанції зробив висновок, який не відповідає обставинам справи про те, що вимога відповідача про зобов`язання працівника надати роботодавцю докази щодо щеплення є незаконною, оскільки профілактичні щеплення проти COVID-19 не включені до календаря профілактичних щеплень в Україні. Вакцинація від COVID-19 до календаря профілактичних щеплень в Україні, затвердженого наказом МОЗ України №595 від 16 вересня 2011 року дійсно не включена, однак це не повинно слугувати перешкодою для забезпечення з боку держави оперативного і ефективного захисту населення від цієї небезпечної хвороби.

Посилаючись на ст. 32 Конституції України та ст. 286 ЦК України, суд зробив висновок, що роботодавець вимагав від позивача надання конфіденційної інформації, що було останнім відхилено. Суд неправильно розтлумачив ці норми матеріального права, викривив їх дійсний зміст і значення.

Також суд неправильно тлумачив такі норми матеріального права, як статті 3 і 39-1 Основ законодавства України про охорону здоров`я та статтю 24 КЗпП України та безпідставно не застосував їх.

Суд в оскаржуваному рішенні неправильно витлумачив пункт 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», пункт 41-6 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09 грудня 2020 року та безпідставно не застосував статтю 46 КЗпП України, яка підлягала застосуванню.

Оскільки відсторонення від роботи позивача проведено у відповідності до вимог закону, а вимога про компенсацію заробітної плати є похідною від вимоги про скасування оскаржуваного наказу, тому відсутні підстави для такої компенсації заробітної плати.

Також ухвалюючи рішення, суд допустив неповне з`ясування обставин справи, взагалі не взяв до уваги певні докази відповідача як вагомі доводи, пов`язані із особливостями функціонування закладу, викладені у відзиві, де зазначено, що висловивши свою категоричну позицію щодо відмови від вакцинації, позивач піддала небезпеці життя і здоров`я чотирьох невакцинованих співробітників, серед яких один працівник, що не може вакцинуватися із поважних причин, та 304 психічно хворих утриманців закладу. Таким чином суд допустив неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; порушив норми процесуального права, а саме вимоги статей 89, 263, 264 ЦПК України - не дав жодної оцінки доказу про особливості діяльності закладу та не розв`язавши усіх питань, ухвалив незаконне і необґрунтоване рішення.

Позивач ОСОБА_1 надіслала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення, зазначивши, що вона заперечує зміст і вимоги апеляційної скарги та вважає рішення суду законним, правомірним і таким, що підлягає виконанню. Суд повністю з`ясував обставини, що мають значення для справи і висновки суду, викладені в рішенні, відповідають обставинам справи. Посилається на те, що норми Конституції України є нормами прямої юридичної сили, а конституційні права та свободи, в тому числі право на працю, не можуть бути обмежені законами та підзаконними актами. Також, зазначає, що зі змісту ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» щеплення від COVID-19 не визначається як обов`язкове, а тому відсторонення працівника, який відмовляється вакцинуватись, є незаконним. Вважає, такі дії відповідача проявом дискримінації, а інформацію про проходження вакцинації конфіденційною та такою що розголошенню не підлягає.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просить її відхилити і залишити без змін рішення суду першої інстанції, яким повністю задоволені її позовні вимоги.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 працює у Жмеринському психоневрологічному будинку-інтернаті з 04 червня 2002 року; переведена на посаду секретар-друкарки з 03 квітня 2006 року, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої 01 вересня 1999 року (а. с. 8).

Згідно довідки № 916 від 09 грудня 2021 року, виданої Жмеринським психоневрологічним будинком-інтернатом, секретар-друкарці ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за період з червня по листопад 2021 року в сумі 22 438,16 грн., виплачена заробітна плата в сумі 17 846,14 грн. (а. с. 9).

Згідно витягу з наказу директора Жмеринського психоневрологічного будинку-інтернату Мороза В. Б. № 215 від 09 грудня 2021 року, виданого на підставі статті 46 КЗпП України, частини 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», працівника ОСОБА_1 , яка відмовилася (ухилилася) від профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, обов`язковість яких встановлена наказом МОЗ України від 01 листопада 2021 року № 2393, відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року до проходження курсу вакцинації (дві дози) (а. с. 7).

Із повідомлення Жмеринського психоневрологічного будинку-інтернату за № 75 від 01 лютого 2022 року, вбачається, що станом на 09 грудня 2021 року в інтернаті знаходилося на утриманні 304 особи першої та другої групи інвалідності. Віднесені до групи ризику та більшою мірою схильні до розвитку більш важких захворювань і смертельного результату внаслідок зараження COVID-19: літні люди 92 особи (60-70 років - 59 осіб, 70-80 років - 26 осіб, старші 80 років - 7); особи з хворобами дихальних шляхів - 93; особи з серцево-судинними захворюваннями - 170; особи із цукровим діабетом - 8; особи із онкологією - 1. У закладі проживають 16 осіб з інвалідністю, що не вакциновані за власним бажанням. З працівників 1 особа - ОСОБА_2 не вакцинована відповідно до висновку лікаря про наявність протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 (а. с. 30).

Наказом № 121 від 09 листопада 2021 року директора Жмеринського психоневрологічного будинку-інтернату Мороза В. Б. повідомлено всіх працівників щодо необхідності обов`язкового щеплення їх проти COVID-19 до 09 грудня 2021 року із наданням копії сертифікату про щеплення. Повідомлено, що працівники, які не отримають щеплення проти COVID-19 протягом цього періоду, будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати з 09 грудня 2021 року, а працівники, які мають протипоказання (постійні або тимчасові) до щеплення від коронавірусу, повинні пред`явити довідку до 08 грудня 2021 року. Із наказом ознайомлені керівники підрозділів інтернату та його працівники, у тому числі ознайомлена 19 листопада 2021 року секретар-друкарка ОСОБА_1 (а. с. 31, 32).

Письмовою заявою від 07 грудня 2021 року ОСОБА_1 повідомила, що у зв`язку з відмовою від щеплення, надання сертифіката про вакцинацію є неможливим (а. с. 34).

08 грудня 2021 року завідувач медичного відділення Гончарук Р. Л. і старша медична сестра Веселовська В. А. подали директору інтернату Морозу В. Б. доповідну, якою повідомили про результат виконання наказу №121 від 09 листопада 2021 року, за яким працівники інтернату, у тому числі ОСОБА_1 не надала документів про вакцинацію (а. с. 33).

Задовольняючи позов в частині визнання незаконним та скасування наказу № 215 від 09 грудня 2021 року, суд першої інстанції виходив із того, що рішення про відсторонення працівників прийнято у формі постанови Кабінету Міністрів України та у спосіб, що не відповідає вимогам п. 1 ст. 92 Конституції України та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», й поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України, що позбавляє суд можливості застосувати до спірних правовідносин положення постанови Кабінету Міністрів України та необхідність вирішення спору на підставі норм статей 43, 64, 92 Конституції України з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які безпосередньо передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19. Також суд виходив із преамбули оскаржуваного наказу № 215 від 09 грудня 2021 року, у якому крім наведеного переліку положень нормативно-правових актів, не міститься вказівка про певні неправомірні дії/бездіяльність працівника ОСОБА_1 , а також відсутнє чітке визначення причин, що зумовили винесення даного наказу, надто з огляду на формулювання визначення строку його дії - до проходження курсу вакцинації в кількості двох доз узагальнено усіма відстороненими від роботи працівниками, що відверто невиправдано обмежує права кожного з них за неможливості заздалегідь індивідуального їх пливу на відповідне волевиявлення решти працівників з наведеного переліку.

Ухвалюючи рішення про поновлення на посаді відстороненого від роботи працівника ОСОБА_1 , суд виходив із відсутності в оскаржуваному наказі кінцевого терміну його дії, поєднання умов повернення позивача до виконання трудових обов`язків із фактом здійснення нею щеплення проти респіраторної хвороби COVID-19, від якого позивач на підставі статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» має право відмовитися на законних підставах, у зв`язку з чим її відсторонення від роботи може тривати невизначений проміжок часу, що по своїй суті є аналогічним звільненню, тому суд, за аналогією закону, застосувавши положення статті 235 КЗпП України, визнав звільнення позивача незаконним і поновив її на роботі.

Застосувавши положення частини 2 статті 235 КЗпП України, суд стягнув із відповідача на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу відсторонення її від роботи - з 09 грудня 2021 року до часу фактичного виконання судового рішення, обраховану відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 46 КЗпП України відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я" встановлені обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, громадяни України зобов`язані: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян (пункт «а»); у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення (пункт «б»).

Згідно вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору.

Відповідно до частини 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04 жовтня 2021 року, із відповідними змінами, внесеними згідно із наказом Міністерства охорони здоров`я № 2393 від 01 листопада 2021 року і № 2664 від 30 листопада 2021 року (в редакції, чинній станом на день винесення оскаржуваного по справі наказу) затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають зокрема, працівники: пункт 5) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів.

Жмеринський психоневрологічний будинок-інтернат є установою, що надає соціальні послуги, про що свідчить Статут Жмеринського психоневрологічного будинку-інтернату, затверджений рішенням 33 сесії Вінницької обласної ради 7 скликання від 15 червня 2018 року № 678, відповідно до якої інтернат є стаціонарною соціально-медичною установою, в складі якого діє психоневрологічне відділення та відділення підсобного господарства. Психоневрологічне відділення інтернату призначене для проживання громадян похилого віку та осіб з інвалідністю старших 18 років з психоневрологічними захворюваннями, які потребують постійного стороннього догляду, побутового і медичного обслуговування (пункти 1.4, 3.1); основним завданням інтернату є забезпечення належних умов для проживання, соціально-побутового обслуговування, надання медичної допомоги громадянам похилого віку та особам з інвалідністю старше 18 років з психоневрологічними захворюваннями, які потребують стороннього догляду і допомоги (пункт 3.2).

Наказом МОЗ України № 2153 від 04 жовтня 2021 року передбачено, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ України № 595 від 16 вересня 2011 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 1161/19899 від 10 жовтня 2011 року, в редакції наказу № 2070 від 11 жовтня 2019 року.

Позивач ОСОБА_1 не зазначила у позовній заяві та не надала суду доказів про стан свого здоров`я, що було б перешкодою для щеплення.

По справі встановлено, що роботодавець своїм наказом № 121 від 09 листопада 2021 року повідомив працівника ОСОБА_1 , про що свідчить її підпис від 16 листопада 2021 року, про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, в строк до 09 грудня 2021 року, про що надати копію сертифікату про щеплення, та повідомив про те, що працівники, які не отримають щеплення проти COVID-19 протягом цього періоду, будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати з 09 грудня 2021 року, а працівники, які мають протипоказання (постійні або тимчасові) до щеплення від коронавірусу, повинні пред`явити довідку до 08 грудня 2021 року (а. с. 31, 32).

Міністерство юстиції України надало висновок про те, що наказ МОЗ України № 2153 від 04 жовтня 2021 року відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини та зареєструвало цей наказ.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09 грудня 2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», у редакції постанови Кабінету Міністрів України № 1096 від 20 жовтня 2021 року, керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій зобов`язано забезпечити: контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 45 КЗпП України, частини 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини 3 статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини 1 статті 94 КЗпП України, частини 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини 3 статті 3 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Таким чином директор Жмеринського психоневрологічного будинку-інтернату Мороз В. Б., виконуючи покладений на нього обов`язок щодо забезпечення безпеки усіх працівників і громадян, які в ньому проживають та утримуються, на виконання вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», прийняв наказ про тимчасове відсторонення працівника інтернату - секретаря-друкарки ОСОБА_1, який є правомірним і відповідає вимогам чинного на день його винесення законодавства України.

При цьому також враховується, що статтею 44-3 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення правил щодо карантину людей. Така відповідальність наступає у зв`язку із порушенням правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідеміологічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Відсторонення працівника від роботи - це один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових відносин, яке полягає у тимчасовому звільнення працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому звільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

З урахуванням того, що під час відсторонення працівника від роботи, він тимчасово звільнений від виконання покладених на нього трудовим договором обов`язків і фактично не виконує роботу, такому працівникові заробітна плата не виплачується та законом не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за таким працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з його відмовою від проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

У наказі про відсторонення від роботи працівника повинно бути зазначено підстави та строк на який відсторонюється працівник; роз`яснення працівникові про його дії у випадку усунення причин, що стали підставою для відсторонення; інформація про те, що на час відсторонення від роботи нарахування заробітної плати не проводиться і відомості про те, що зі змістом даного наказу працівник ознайомлений.

Зі змісту витягу оскаржуваного позивачем наказу № 215 від 09 грудня 2021 року вбачається, що при його винесенні керівником враховані положення відповідних законів України і ненадання працівником ОСОБА_1 підтверджуючого документа про обов`язкове профілактичне щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або копії медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19. У наказі зазначений строк відсторонення - до проходження курсу вакцинації (дві дози). (а. с. 7).

Примусова вакцинація працівників не передбачається діючим законодавством України. У визначеному законом випадку обов`язкового щеплення, працівника не можна примусити його здійснити. При відмові працівника від проведення обов`язкового щеплення, він може, згідно визначеного законом порядку, бути відстороненим від виконання трудових обов`язків без виплати заробітної плати.

Відсторонення працівника від роботи є лише призупинення трудових відносин та на період відсторонення робоче місце зберігається за працівником, а при звільненні працівника з роботи, на відміну від відсторонення, трудові відносини повністю припиняються.

Поновленню на роботі підлягають лише звільненні з роботи працівники. По справі встановлено, що працівник ОСОБА_1 не звільнена із роботи, а відсторонена від роботи.

Таким чином судом першої інстанції не вірно застосовано за аналогією закону положення статті 235 КЗпП України в частині поновлення позивача на роботі та в частині визнання вимушеним прогулом періоду, на який позивач була відсторонена від роботи із стягненням за цей період середньої зарплати.

З урахуванням викладеного заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про визнання незаконним наказу про її відсторонення від роботи на посаді секретар-друкарки, про її поновлення на роботі на посаді секретар-друкарки і стягнення на її користь заробітної плати за період вимушеного прогулу в сумі 23 545,25 грн., не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому не підлягають до задоволення.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про задоволення позову є помилковим, тому рішення суду як незаконне і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

За правилами пункту 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове судове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Пунктом «в» частини першої статті 382 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» та частини 7 статті 141 ЦПК України, якщо позивач, якому відмовлено у задоволенні позову, звільнений від сплати судового збору, то сплачений відповідачем судовий збір компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідачем при подачі апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 2724,00 грн. (а. с. 69), який згідно із частиною 7 статті 141 ЦПК України підлягає компенсації відповідачу за рахунок держави.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Жмеринського психоневрологічного будинку-інтернату задовольнити.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 лютого 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Жмеринського психоневрологічного будинку-інтернату про оскарження наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати.

Судові витрати, понесені Жмеринським психоневрологічним будинком-інтернатом у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2724,00 грн. компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:М. В. Матківська
Судді:Ю. Б. Войтко
І. В. Міхасішин

Повний текст судового рішення складено 22 червня 2022 року