Ухвала

01 червня 2022 року

м. Київ

справа № 461/1781/13-ц

провадження № 61-8882св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідачі: Відділ приватизації державного житлового фонду Галицького району м. Львова, Реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції,

особа, яка подала касаційну скаргу, - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 17 травня 2018 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Мельничук О. Я., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району м. Львова, Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про визнання права власності та зобов`язання вчинити дії.

Позов обґрунтований тим, що він проживає у квартирі АДРЕСА_1 , тривалий час користується нежитловими приміщеннями у вказаному будинку площею 52,2 кв. м, що на поверховому плані будинку позначені індексами 19-1, 19-2, 19-3 та закріплені за ним, використовуються ним для господарських потреб. Ці приміщення належать до допоміжних приміщень будинку згідно із Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». В обласному Комунальному підприємстві Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки (далі - ОКП ЛОР «БТІ та ЕО») відсутні відомості щодо майнової приналежності спірних нежитлових приміщень під індексами 19-1, 19-2, 19-3 загальною площею 52,2 кв. м у будинку № 25 на вул. Дорошенка у м. Львові .

Він тривалий час користується цими приміщеннями, проте не має можливості їх приватизувати, оскільки згідно з інформацією Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції відсутні відомості щодо їх майнової приналежності.

Просив суд визнати за ним право власності на вказані приміщення та зобов`язати Реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції зареєструвати за ним право власності на них.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04 березня 2013 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлові приміщення площею 52,2 кв. м у будинку № 25 на вул. Дорошенка у м. Львові та позначені на поверховому плані ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 22 січня 2001 року індексами 19-1, площею 11,3 кв. м, 19-2, площею 29,5 кв. м, та 19-3, площею 11,4 кв. м. Зобов`язано Реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на нежитлові приміщення площею 52,2 кв. м у будинку № 25 на вул. Дорошенка у м. Львові та позначені на поверховому плані ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 22 січня 2001 року індексами 19-1, площею 11,3 кв. м, 19-2, площею 29,5 кв. м, та 19-3, площею 11,4 кв. м.

Задовольнивши позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач проживає у квартирі АДРЕСА_1 та тривалий час користується нежитловими приміщеннями, позначеними індексами 19-1, 19-2 та 19-3 на поверховому плані будинку, які закріплені за ним та використовуються ним для господарських потреб, будь-які відомості про реєстрацію права власності на ці нежитлові приміщення, їх приналежність чи належність до індивідуально визначеного майна відсутні.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 17 травня 2018 року апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дорошенка 25» (далі - ОСББ «Дорошенка 25»), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , подану через представника ОСОБА_5 , задоволено. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 березня 2013 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Відмовивши в позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що, визнавши за позивачем право власності на нежитлові приміщення в багатоповерховому будинку, суд не врахував відсутність доказів на підтвердження того, що між сторонами дійсно виник спір з приводу їх приватизації та закріплення їх за позивачем. Крім того, суд не з`ясував, чи підлягає таке право позивача захисту відповідно до статті 392 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 17 травня 2018 року, просив її скасувати, передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди ухвалили рішення про його права, свободи та інтереси, не залучивши його до участі у справі, хоча спірне майно на момент перегляду в суді апеляційної інстанції належало йому на праві приватної власності; справу розглянуто за відсутності учасника справи, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.

Суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц, провадження № 14-363цс19. Вказаний висновок не був врахований в частині вирішення питання про порушення прав осіб, які подали апеляційну скаргу, рішенням суду першої інстанції і наявності підстав для відкриття апеляційного провадження.

Суд апеляційної інстанції не досліджував питання, чи є спірне приміщення допоміжним, чи нежитловим приміщенням, як самостійним об`єктом цивільних правовідносин.

Аргументи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСББ «Дорошенка 25» зазначає, що ОСОБА_2 не має права на касаційне оскарження постанови суду апеляційної інстанції. Спір виник між ОСОБА_1 та Відділом приватизації державного житлового фонду Галицького району м. Львова, Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції щодо приватизації приміщення площею 52,2 кв. м за адресою: вул. Дорошенка, 25 у Львові . Судове рішення, яке оскаржується особою, яка не залучена до участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися її прав, інтересів та обов`язків, тобто суд має розглянути й вирішити спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

ОСОБА_2 не був учасником спірних правовідносин на час розгляду справи в суді першої інстанції, підставою набуття ним спірного приміщення у власність є договір купівлі-продажу, який не оспорюється у цій справі. Тобто постановою суду апеляційної інстанції права та обов`язки ОСОБА_2 не вирішувалися. Процесуальне правонаступництво стосується заміни особи у спірних правовідносинах, а не заміни носія суб`єктивного права власності на об`єкт нерухомості. Позивачем у справі залишається ОСОБА_1 , якого не може бути позбавлено права участі у справі. ОСОБА_2 може захистити свої права відповідно до статті 661 ЦК України.

У липні 2020 року до Верховного Суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_2 .

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У липні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2022 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_1 та протягом тривалого часу користується нежитловим приміщенням у цьому будинку, позначеному індексами 19-1, 19-2 та 19-3, для господарських потреб.

Рішенням суду першої інстанції у цій справі визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлові приміщення площею 52,2 кв. м, які знаходяться у будинку № 25 на вул. Дорошенка у м. Львові та позначені на поверховому плані ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 22 січня 2001 року індексами 19-1, площею 11,3 кв. м, 19-2, площею 29,5 кв. м, та 19-3, площею 11,4 кв. м. Зобов`язано Реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на нежитлові приміщення площею 52,2 кв. м.

ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу є власником квартири АДРЕСА_3 , яка складається з двох житлових кімнат та кухні, комори в підвалі - 4,0 кв. м, a ОСОБА_6 - власником квартири АДРЕСА_4 у цьому ж будинку, загальною площею 61,4 кв. м.

Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку оскаржив представник ОСББ «Дорошенка 25», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_5 . Звертаючись із апеляційною скаргою, заявники посилались на те, що оскаржуваним рішенням визнано право власності на нежитлові приміщення загального користування багатоквартирного житлового будинку № 25 на вул. Дорошенка у м. Львові , що знаходяться у спільній власності усіх співвласників будинку, зокрема і їх, тому оскаржуване рішення стосується їх майнових прав та інтересів, оскаржуване рішення впливає на їх права, як мешканців будинку № 25 на вул. Дорошенка у м. Львові та власників квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 у цьому будинку, на користування спірним нежитловим приміщенням, використання його, як допоміжного приміщення для збереження господарського інвентаря, оскільки зазначене приміщення знаходиться у спільній власності усіх співвласників цього буднику (власників квартир), призначене для обслуговування потреб усіх мешканців будинку, тому таке має бути передане всім мешканцям цього будинку.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20.02.2017 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСББ «Дорошенка-25», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 закрито.Закривши апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСББ «Дорошенка 25», ОСОБА_7 , ОСОБА_4 на заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 березня 2013 року, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірне приміщення не є спільною власністю співвласників будинку, оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не вирішувалось питання про права, законні інтереси та обов`язки заявників, а ОСББ «Дорошенка 25» на момент ухвалення рішення не було зареєстровано.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року касаційну скаргу ОСББ «Дорошенка 25», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено. Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 20 лютого 2017 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Оскаржуваною постановою Львівського апеляційного суду від 17 травня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано, у позові відмовлено.

17 січня 2014 року ОСОБА_1 відчужив спірне нежитлове приміщення ОСОБА_8 .

31 липня 2015 року ОСОБА_9 продала приміщення ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з пунктом першим частини другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

Як на підставу касаційного оскарження рішення суду заявник зазначає, що суди ухвалили рішення про його права, свободи та інтереси, не залучивши його до участі у справі, хоча спірне майно на момент перегляду в суді апеляційної інстанції належало йому на праві приватної власності; справу розглянуто за відсутності учасника справи, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання. Суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц, провадження № 14-363цс19.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права касаційного оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.

Саме по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно щодо якого виник спір, після ухвалення рішення судом першої інстанції, не обов`язково свідчить про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Натомість питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення.

Зазначений правовий висновок викладений в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц, провадження № 14-726цс19.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 як особа, яка не брала участі у справі, посилається на те, що оскаржуваною постановою Львівського апеляційного суду від 17 травня 2018 року вирішено питання про його права та інтереси, оскільки на час розгляду справи судом апеляційної інстанції йому належало право власності на нежитлові приміщення під індексами 19-1, 19-2 та 19-3 у будинку № 25 на вул. Дорошенка у м. Львові на підставі договору-купівлі від 31 липня 2015 року, укладеного між ним та ОСОБА_8 , яка до цього придбала ці приміщення у ОСОБА_1 . Суд апеляційної інстанції під час перегляду рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 березня 2013 рокуза апеляційною скаргою ОСББ «Дорошенка 25»), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , подану через представника ОСОБА_5 , мав вирішити питання про залучення його до участі у справі, оскільки він є власником спірних приміщень та відповідно до статті 55 ЦПК України правонаступником ОСОБА_1 у спірних правовідносинах

Верховний Суд відхиляє такі доводи касаційної скарги, оскільки спір у цій справі виник міжОСОБА_1 та Відділом приватизації державного житлового фонду Галицького району м. Львова, Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції щодо визнання права власності на нерухоме майно, та заявлений у порядку статті 392 ЦК України.

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Аналіз положень статті 392 ЦК України дає підстави дійти висновку, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Відповідно до частини першої статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Правонаступництво - це перехід суб`єктивного права (а у широкому розумінні - також і юридичного обов`язку) від однієї особи до іншої (правонаступника).

Внаслідок певної дії чи події сторону у зобов`язанні можна замінити на іншу особу, яка є її правонаступником або стосовно лише цивільних прав (обов`язків), або одночасно щодо цивільних прав і обов`язків. Іншими словами, заміна сторони у зобов`язанні може бути наслідком або сингулярного правонаступництва (зокрема, на підставах договорів купівлі-продажу (частина третя статті 656 ЦК України), дарування (частина друга статті 718 ЦК України), факторингу (глава 73 ЦК України)), або універсального правонаступництва (у випадку реорганізації юридичної особи (частина перша статті 104 ЦК України) чи спадкування (стаття 1216 ЦК України)).

Рішенням суду першої інстанції у цій справі визнано за ОСОБА_1 право власності на спірні нежитлові приміщення, зобов`язано Реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на ці нежитлові приміщення.

Суди встановили, що 17 січня 2014 року ОСОБА_1 відчужив спірні нежитлові приміщення ОСОБА_8 . 31 липня 2015 року ОСОБА_9 продала приміщення ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції, у межах повноважень визначених статтею 367 ЦПК України, перевіряв законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги та дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції, ухвалення нового рішення про відмову в позові.

Отже, правонаступництво ОСОБА_2 у матеріальних правовідносинах обумовлене предметом та підставами позову у цій справі, що унеможливлює його процесуальне правонаступництво, з огляду на те, що на час розгляду спору судом першої інстанції ОСОБА_2 не був власником нежитлових приміщень щодо яких виник спір у ОСОБА_1 з відповідачами. Оскаржуване судове рішення стосується лише зазначених осіб. Відмовивши у позові, суд апеляційної інстанції не вирішував питання про права та інтереси заявника ОСОБА_2 .

Отже, після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , поданою ним з підстав вирішення судом апеляційної інстанції питання про його права та інтереси, встановлено, що оскаржуваним судовим рішенням питання про його права та інтереси не вирішувалося, він не був власником спірного майна під час розгляду справи, права його не порушені, а тому є підстави для закриття касаційного провадження.

З огляду на викладене, Верховний Суд законність та обґрунтованість судових рішень в межах доводів касаційної скарги не перевіряє.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

З урахуванням викладених мотивів касаційне провадження у цій справі підлягає закриттю.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційне провадження підлягає закриттю, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 389, 396, 409 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 17 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району м. Львова, Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про визнання права власності та зобов`язання вчинити дії закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко