Номер провадження: 22-з/813/119/22
Справа № 501/754/17
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
13.06.2022 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді: Громіка Р.Д.
суддів колегії: Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,
за участю секретаря - Сидоренко А.О.,
розглянувши у судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 05 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Поділено спільно нажите майно у вигляді грошей, в розмірі 4 730 931,39 грн, за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 2 365 465,70 грн. Вирішено питання судових витрат.

Постановою Одеського апеляційного суду від 11 квітня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 вересня 2018 року скасовано. Постановлено нове судове рішення. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково. Поділено спільно нажите майно у вигляді грошей, в розмірі 60736 (шістдесят тисяч сімсот тридцять шість) гривень 16 копійок за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 30368 (тридцять тисяч триста шістдесят вісім) гривень 08 копійок.

23 травня 2022 року ОСОБА_1 подала заяву про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі №501/754/17, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі: 28000,00 грн судового збору та 3500,00 грн витрат на правову допомогу, а всього 31500,00 грн. та на підставі ст. 601 ЦК України зарахувати зустрічні вимоги сторін (про стягнення з відповідача на користь позивача 30368,08 грн та про стягнення з позивача на користь відповідача 31500,00 грн), остаточно стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1131,92 грн (31500,00 - 3036808). Дана заява вмотивована тим, що при ухваленні рішення суд не вирішив питання про розподіл судових витрат. При поданні апеляційної та касаційної скарги на судові рішення по справі відповідачем було сплачено 12000,00 грн та 16000,00 грн судового збору, а також понесені витрати на надання професійної правничої допомоги на стадії апеляційного розгляду справи у фіксованому розмірі 3500,00 грн. Документи про понесені затрати містяться в матеріалах справи. Заява про стягнення судових витрат з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в загальній сумі 31500,00 грн міститься в поданому до апеляційного суду 20 травня 2021 року клопотанні разом з доданими до заяви доказами витрат на правову допомогу. Часткове задоволення позовних вимог (30368,08 грн із заявлених в позові та стягнутих оскаржуваними рішеннями 2365465,70 грн) не є підставою для пропорційного зменшення понесених витрат, оскільки відповідачем не заперечувались позовні вимоги в розмірі 1038,22 доларів США (30638,08 за курсом валют, застосованим судом), розмір судового збору при поданні апеляційної та касаційної скарги (які були повністю задоволені), сплачувався в межах оскаржуваних сум та був максимальним в межах визначеного законом розміру, витрати за надання правової допомоги були визначені у фіксованому розмірі.

Під час підготовки до розгляду питання про ухвалення додаткового рішення судова колегія прийшла до висновку про можливість розгляду справи без повідомлення та виклику учасників справи, у відповідності до ч. 4 ст. 270 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що заяву про ухвалення додаткового рішення необхідно задовольнити частково з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Виходячи з наведеного додаткове рішення може бути ухвалено виключно з правових підстав, передбачених ч. 1 ст. 270 ЦПК України.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Так, ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

У відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що 02 жовтня 2018 року не погоджуючись з рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 05 вересня 2018 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. (т.1 а.с.118-121)

Постановою Одеського апеляційного суду від 17 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 вересня 2018 року залишено без змін. (т.1 а.с.169-193)

31 липня 2019 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 вересня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 липня 2019 року. (а.с1-24)

Постановою Верховного Суду від 27 січня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 17 липня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (т.2 а.с.87-92)

Постановою Одеського апеляційного суду від 11 квітня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 вересня 2018 року скасовано. Постановлено нове судове рішення. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково. Поділено спільно нажите майно у вигляді грошей, в розмірі 60736 (шістдесят тисяч сімсот тридцять шість) гривень 16 копійок за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 30368 (тридцять тисяч триста шістдесят вісім) гривень 08 копійок. (т.2 а.с. 136-138зворот)

Однак, апеляційним судом при ухваленні судового рішення не вирішено питання щодо розподілу судових витрат за подання ОСОБА_2 позовної заяви та ОСОБА_1 апеляційної та касаційної скарг.

Таке питання може бути вирішено шляхом постановлення додаткового рішення.

Так, у позові ОСОБА_2 була заявлена одна вимога майнового характеру на загальну суму 2 365 465,70 грн, відповідно судовий збір, що підлягав сплаті у суді першої інстанції становив 8000,00 грн.

Згідно ч. 1, пп. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011р. №3674-VI (в редакції чинній на момент подачі апеляційної скарги), розмір судового збору, який підлягає оплаті при подачі апеляційної скарги на рішення суду, складає 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, а відтак судовий збір що підлягав сплаті при подачі апеляційної скарги на рішення суду становив 12 000,00 грн (8000,00 х 150%).

Разом з апеляційною скарго ОСОБА_1 було подано квитанцію №0.0..1 від 01.10.2018 року (т.1 а.с.117) та квитанцію від 22 жовтня 2018 року (т.1 а.с.130) на загальну суму 12000,00 грн.

Згідно з ч. 1, пп. 7 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011р. №3674-VI (в редакції чинній на момент подачі апеляційної скарги), розмір судового збору, який підлягає оплаті при подачі касаційної скарги на рішення суду; касаційних скарг у справі про банкрутство, складає 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми, а відтак судовий збір що підлягав сплаті при подачі касаційної скарги на рішення суду становив 16 000,00 грн (8000,00 х 200%).

Разом з касаційною скарго ОСОБА_1 було подано квитанцію від 31.07.2019 року (т.2 а.с.1) на загальну суму 16000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що постановою Одеського апеляційного суду від 11 квітня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено та, що постановою Верховного Суду від 27 січня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, тому відповідно до положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрати, пов`язаних із розглядом справи в суді апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 28000,00 грн.

Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу слід зазначити наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону №5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону №5076-VI інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до ст. 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно з ст. 30 Закону №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі №753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі №910/3929/18 та інших.

Пунктом 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

З матеріалів справи вбачається, що 20 травня 2022 року ОСОБА_1 до Одеського апеляційного суду було подано клопотання про прийняття доказів, в якій остання просила, зокрема, стягнути з ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду у фіксованому розмірі 3500,00 грн.

До вищезазначеного клопотання додано копію договору про надання професійної правничої допомоги від 15 травня 2021 року, укладено між адвокатом Котик Ф.І. та ОСОБА_1 (т.2 а.с.113).

Відповідно до п. 1.1 даного договору Виконавець зобов`язується за завданням Замовника надати професійну правничу допомогу в цивільній справі №501/754/17.

Згідно з п. 3.1 даного договору за надання передбаченої договором правової допомоги Замовник сплачує Виконавцю гонорар ц фіксованій сумі 3500,00 грн та відповідно до п. 3.2 вказана сума підлягає сплаті готівкою в день підписання договору та підписанням цього договору підтверджується її фактична сплата.

Також ОСОБА_1 надано копію розрахункової квитанції Серія АААА №000070 на суму 3500,00 грн, назва послуги надання професійної правничої допомоги ОСОБА_1 за договором від 15 травня 2021 року (т.2 а.с.114).

Враховуючи предмет спору, умови договору та обсяг фактично наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значення справи для позивача тощо, колегією суддів не встановлено неспівмірності заявленого ОСОБА_1 до стягнення розміру витрат на правничу допомогу, відповідно стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3500,00 грн.

В зарахуванні зустрічних вимог сторін на підставі ст. 601 ЦК України слід відмовити за таких підстав.

Так дійсно, відповідно до ст. 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Зарахування, передбачене ст. 601 ЦК України, здійснюється за наявності наступних умов:

1) вимоги сторін мають бути зустрічні, тобто такі, які випливають з двох різних зобов`язань, між двома особами, де кредитор одного зобов`язання є боржником іншого. Те саме повинно бути і з боржником;

2) вимоги мають бути однорідними, тобто в обох зобов`язаннях повинні бути речі одного роду;

3) необхідно, щоб за обома вимогами настав строк виконання, оскільки не можна пред`явити до зарахування вимоги за таким зобов`язанням, яке не підлягає виконанню. Основною умовою для можливості припинення зобов`язання шляхом зустрічного зарахування є дійсність та безспірність вимог, тобто такі вимоги повинні існувати на момент зарахування та між сторонами не має бути спору відносно характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання та розміру.

В даній справі, вимоги хоча і є однорідними (мають грошовий характер), але за своєю правовою природою зобов`язання за цими вимогами є різними, тому в даному випадку неможливе застосування положень ст. 601 ЦК України.

Керуючись ст. ст. 137, 141, 270 ЦПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 12000,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму судового збору за подачу касаційної скарги у розмірі 16000,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3500,00 грн.

Додаткова постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк