РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

21 лютого 2022 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі

головуючого судді Ішуніної Л. М.,

за участю секретаря судового засідання Омельченко Ю. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить стягнути з відповідача на свою користь неустойку (пеню) за період з січня 2018 року по 22 квітня 2021 року за прострочення сплати аліментів у сумі 767 635,75 грн, допустивши негайне виконання рішення.

Свої вимоги мотивує тим, що рішеннями Солом`янського районного суду міста Києва від 25 червня 2015 року стягнуто аліменти з відповідача в розмірі ј частини від доходу, на підставі якого 12 січня 2015 року отримано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження № 54230295. 23 липня 2020 року отримано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, виданий Солом`янським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), відповідно до якого заборгованість зі сплати аліментів становить 134 389,70 грн. Зазначає, що відповідач знав про наявність обов`язку щодо сплати аліментів, приймав участь у судовому засіданні під час розгляду справи, неодноразово викликався до державного виконавця для дачі пояснень, притягався до громадських робіт, проте жодних дій щодо оскарження прийнятих судом та виконавцем рішень не здійснив, як і не розпочав сплачувати аліменти.

Ураховуючи викладене позивач звернулася до суду з указаним позовом.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 30 квітня 2021 року вказаний позов було прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року було закрито підготовче провадження та призначено вказану справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином. 21 лютого 2022 року подала до канцелярії суду заяву, в якій зазначила, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив. У встановлений судом строк, не скористався своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність представника відповідача.

Частиною першою статті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, враховуючи, що представник позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження (повторне), виданим 15 січня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві серії НОМЕР_1 .

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 25 червня 2015 року стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_4 аліменти на дочку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка продовжує навчання, в розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу), починаючи з дня пред`явлення позову - 28 травня 2015 року та протягом навчання до досягнення ОСОБА_1 23 років.

На виконання вказаного рішення 08 жовтня 2015 року видано виконавчий лист № 760/10713/15-ц.

На підставі вказаного виконавчого листа відкрито виконавче провадження № 54230295.

Відповідно до розрахунку державного виконавця у виконавчому провадженні № 54230295 за вищевказаним виконавчим листом заборгованість зі сплати аліментів станом на 28 березня 2020 року становить 134 389,70 грн.

Вказаний розрахунок на момент вирішення даного спору не оскаржений та не визнаний необґрунтованим.

Крім того, ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11 лютого 2021 року задоволено подання державного виконавця про здійснення приводу боржника ОСОБА_3 до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Відповідно до частини першої статті 199 Сімейного кодексу України (далі - СК України) якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Частинами першою-другою статті 196 СК України визначено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження".

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Відповідно до роз`яснень, наведених в пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року № 3, передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках неустойка стягується за весь час прострочення сплати аліментів.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не було належними і допустимими доказами доведено факт того, що йому не було відомо про існування судового рішення про стягнення з нього на користь ОСОБА_4 аліментів на дочку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка продовжує навчання, до досягнення нею 23 років, та він не може надавати матеріальну допомогу. Крім того, аліменти сплачував не в повному обсязі, доказів того, що існуюча заборгованість виникла з незалежних від нього причин суду не надав, а також до нього ухвалою суду застосовано привід до державного виконавця.

Отже, суд приходить до висновку про доведеність того факту, що заборгованість з аліментів виникла з вини відповідача, у зв`язку з чим позивач набула права на стягнення неустойки (пені).

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою:

p=(A1х1%хQ1)+(A2х1%хQ2)+……….(Anх1%хQn), де:

p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;

A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць;

Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць;

A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць;

Q2- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць;

An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;

Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.

Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Аналогічний правовий висновок міститься також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі Справа № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В матеріалах справи наявний розрахунок розміру неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, згідно з яким сукупний розмір пені за виконавчим листом № 760/10713/15-ц від 08 жовтня 2015 року, нарахований за період з 01 лютого 2018 року по 31 березня 2020 року, становить 745 277,43 грн.

Вказаний розрахунок пені складений позивачем правильно, відповідно до вищенаведеної формули, однак нею не враховано, положення частини першої статті 196 СК України, відповідно до якої, одержувач аліментів має право на стягнення пені у розмірі не більшому 100 відсотків заборгованості.

Заходи примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» до відповідача не застосовувались.

Суд, враховуючи вищевикладене, дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня від суми несплачених аліментів у розмірі не більшому 100 відсотків заборгованості, тобто в сумі 134 389,70 грн.

Що стосується вимоги позивача про стягнення 3% річних, то суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вказаної вимоги, з огляду на наступне.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена статтею 625 ЦК України, передбачають, насамперед, договірні правовідносини.

Статтею 625 ЦК України регулюються зобов`язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. З рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Крім того, передбачена статтею 625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія статті 625 ЦК України не поширюється на трудові та сімейні правовідносини.

Зокрема, обов`язок платника аліментів щодо сплати 3% річних визначений у частині четвертій статті 196 СК України лише за прострочення сплати додаткових витрат на дитину з вини платника.

З огляду на викладене, вимога позивача про стягнення трьох відсотків річних за неналежне виконання грошового зобов`язання є необґрунтованою, оскільки грошове зобов`язання відповідача, а саме обов`язок сплати аліментів на дитину, перед позивачем виникло не з договірних правовідносин, а на підставі рішення суду. Зобов`язання щодо сплати аліментів виникає з сімейних правовідносин та регулюється спеціальним законодавством.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач, не надав відзиву до суду, яким би приведені позивачем обставини спростував.

У зв`язку з вищевикладеним, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх часткове задоволення.

За змістом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено частково, тому підлягає стягненню з відповідача на користь держави сума судового збору, пропорційно розміру задоволеної частини позовних вимог. Відтак, сума судового збору в процентному відношенні від задоволеної суми становить 1 343,90 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 84, 91, 141, 180-184, 191 СК України, статтями 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пеню за несвоєчасну сплату за період з 01 лютого 2018 року по 22 квітня 2021 року у сумі 134 389,70 (сто тридцять чотири тисячі триста вісімдесят дев`ять гривень 70 коп.) та 1 343,90 грн судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Відомості щодо учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач - ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л. М. Ішуніна