Справа № 529/349/22
Провадження № 2/529/178/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову у відкритті провадження по справі

20 червня 2022 року смт. Диканька

Суддя Диканського районного суду Полтавської області Пашнєв В.Г., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом Полтавської районної ради Полтавської області до Профспілкового комітету відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської районної державної адміністрації, Полтавської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги - управління соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації про визнання колективного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача Полтавської районної ради Кононенко Михайло, як голова цього підприємства без доданих до справи доказів його повноважень, 15.06.2022 року звернувся до суду з позовом до відповідачів Профспілкового комітету відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської районної державної адміністрації, Полтавської районної державної адміністрації про визнання колективного договору недійсним.

В обгрунтування позову представник позивача вказує, що між адміністрацією відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської районної державної адміністрації в особі начальника відділу Черкащенка П.М. та відповідачем профспілковим комітетом відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської районної державної адміністрації в особі ОСОБА_1 був підписаний колективний договір на 2019-2023 роки, що зареєстрований в порушення вимог чинного законодавства України Управлінням соціального захисту населення Диканської районної державної адміністрації реєстраційний № 03-12/368 від 15.02.2018, реєстровий № 13 від 15.02.2019. А саме: особи які підписували вказаний колективний договір фактично усунули трудовий колектив відділу від розроблення і прийняття цього документу, було повністю порушено процедуру прийняття цього договору, відсутній протокол зборів зі списком учасників зборів, що підтверджують своїми підписами своє волевиявлення, не підтверджується факт участі у зборах начальником відділу освіти, сім', молоді та спорту Диканської РДА Черкащенком П.М.

Подання цього позову саме до Диканського районного суду Полтавської області за правилами цивільної юрисдикції представником позивача у позові обгрунтовано тим, що Диканським районним судом вже ніби то було розглянуто аналогічну справу №529/259/21 щодо визнання внесених змін в колективний договір недійсними зборами колективу, які були нелегітимними.

Одночасно із вимогами про визнання недійсним колективного договору, представник позивача також просив витребувати з відповідачів оригінали колективного договору для залучення до матеріалів справи, при цьому ніяким чином вказану вимогу обгрунтовано не було.

Перевіривши позовну заяву, приходжу до наступних висновків.

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Вимогами ч. 1 ст.18 Закону України Про судоустрій і статус суддів встановлено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересіву будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин. Таким чином, загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, які виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

У частині першій статті 1 ЦК України вказано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Вказаними нормами визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Предметом позову у цій справі є визнання недійсним колективного договору, укладеного між Підприємством-роботодавцем та Профспілкою, з підстав їх суперечності нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а так само і інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Однак, доводи викладені у позовній заяві про те, що спір, який виник між Позивачем та Відповідачами підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, є необгрунтованими, та такими, що суперечать не лише правовій природі правовідносин щодо укладання колективних договорів, а й положенням Цивільного процесуального кодексу України.

Слід зауважити, що спір, з приводу якого заявлено позов, не підлягає розгляду ані за правилами цивільного судочинства, ані за правилами господарського та адміністративного судочинства, що є підставою для відмови у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України.

Рішення судді щодо відмови у відкритті провадження у зв`язку із тим, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, обгрунтовується наступним.

Так, правове становище професійних спілок, їх статус та повноваження регулюються Кодексом законів про працю України, Законом України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності, від 15.09.1999 року

№ 1045-XIV.

Відповідно до ст. 2, ч.ч. 1, 2 ст. 246 КЗпП передбачено, що працівники мають право, зокрема, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку. Первинні профспілкові організації на підприємствах, в установах, організаціях та їх структурних підрозділах представляють інтереси своїх членів і захищають їх трудові, соціально-економічні права та інтереси. Первинні профспілкові організації здійснюють свої повноваження через утворені відповідно до статуту (положення) виборні органи, а в організаціях, де виборні органи не утворюються, через профспілкового представника, уповноваженого згідно із статутом на представництво інтересів членів професійної спілки, який діє в межах прав, наданих Законом України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності та статутом професійної спілки.

Статтею 244 КЗпП передбачено, що права професійних спілок, їх об`єднань визначаються Конституцією України, Законом України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності, цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами.

За змістом статей 1, 2 Закону України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності професійна спілка (профспілка) добровільна неприбуткова громадська організація, що об`єднує громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання). Первинна організація профспілки добровільне об`єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному навчальному закладі. Професійні спілки створюються з метою здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки.

Статтею 42 Закону України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності встановлено, що роботодавець зобов`язаний сприяти створенню належних умов для діяльності профспілкових організацій, що діють на підприємстві, в установі або організації.

Приписами статті 10 КЗпП та статті 1 ЗУ Про колективні договори і угоди від 01.07.1993 року № 3356-XII визначено, що колективний договір укладається з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Згідно зі ст. 3 ЗУ Про колективні договори і угоди визначено, що колективний договір укладають роботодавець з однієї сторони і один або кілька профспілкових органів, а у разі відсутності таких органів представниками працівників, обраними і уповноваженими трудовим колективом з іншої сторони.

Загальний перелік питань, що підлягають врегулюванню у колективному договорі, визначено статтею 7 ЗУ Про колективні договори і угоди. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема, зміни в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості; нормування і оплати праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг; участі трудового колективу у формуванні, розподілі і використанні прибутку підприємства (якщо це передбачено статутом); режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; умов і охорони праці; забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників; гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій працівників; умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків; заборона дискримінації.

Правові й організаційні засади функціонування системи заходів з вирішення колективних трудових спорів (конфліктів), здійснення взаємодії сторін соціально-трудових відносин у процесі врегулювання колективних трудових спорів (конфліктів), що виникли між ними, врегульовано Законом України Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів) від 03.03.1998 року № 137/98-ВР.

Встановлені цим Законом норми поширюються на найманих працівників та організації, утворені ними відповідно до законодавства для представництва і захисту їх інтересів, і на роботодавців, організації роботодавців та їх об`єднання.

Відповідно до статті 2 вищевказаного Закону, колективний трудовий спір (конфлікт) це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин, щодо: встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту; укладення чи зміни колективного договору, угоди; виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень; невиконання вимог законодавства про працю.

Статтею 3 ЗУ Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів) також визначено, що сторонами колективного трудового спору на виробничому рівні є наймані працівники (окремі категорії найманих працівників) підприємства, установи, організації чи їх структурних підрозділів або первинна профспілкова чи інша уповноважена найманими працівниками організація та роботодавець.

Законом України Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів) крім іншого, окремо встановлено особливу процедуру розгляду розбіжностей, що виникли між сторонами соціально-трудових (колективних) відносин. Указаним законодавчим актом передбачається примирно-третейська процедура та система організаційних структур із належною компетенцією щодо узгодження інтересів конфліктуючих сторін.

Зокрема, статтею 7 цього Закону передбачено, що розгляд колективного трудового спору (конфлікту) з питань укладення чи зміни колективного договору, угоди здійснюється примирною комісією, а в разі неприйняття рішення у строки, установлені статтею 9 цього Закону трудовим арбітражем.

Але, за статтею 13 ЗУ Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів) жодна із сторін колективного трудового спору (конфлікту) не може ухилятися від участі в примирній процедурі і зобов`язані використати для врегулювання колективного трудового спору (конфлікту) всі можливості, не заборонені законодавством.

Якщо примирні органи не змогли врегулювати розбіжності між сторонами, причини розбіжностей з обґрунтуванням позицій сторін у письмовій формі доводяться до відома кожної із сторін колективного трудового спору (конфлікту). У цьому разі наймані працівники або уповноважений ними орган чи професійна спілка мають право з метою виконання висунутих вимог застосовувати усі дозволені законодавством засоби, крайнім з яких відповідно до статті 17 ЗУ Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів) та ст. 44 Конституції України є страйк.

Судовий порядок розгляду колективних трудових спорів (конфліктів) процесуальним законодавством та Законом України Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів) передбачено у таких випадках: розгляд заяви власника або уповноваженого ним органу про визнання страйку незаконним (ст.23 ЗУ Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів); розгляд заяви Національної служби посередництва і примирення про вирішення колективного трудового спору (конфлікту) у випадках, передбачених ст.24 цього Закону, і коли сторонами не враховано рекомендації Національної служби посередництва і примирення щодо вирішення колективного трудового спору (конфлікту) (ст.25 вказаного Закону); оскарження профспілками неправомірних дій або бездіяльності посадових осіб, винних у порушенні умов колективного договору чи угоди (ч.5 ст.20 ЗУ Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності); невиконання роботодавцем обов`язку щодо створення умов діяльності профспілок, регламентованих колективним договором (ч.ч. 2, 4 ст.42 ЗУ Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності).

З досліджених матеріалів справи встановлено, що сторонами цього спору є роботодавець та первинна профспілкова організація, а спір виник щодо повного визнання недійсним колективного договору, який, як стверджує представник позивача Полтавської районної ради був зареєстрований в порушення вимог чинного законодавства України, та повного порушення процедури його прийняття.

Така позиція відповідає правовим висновкам ВП ВС від 15.04.2021 року у справі № 210/3062/20 (номер провадження: 61-17428св20), ВП ВС від 01.10.2019 року у справі № 916/2721/18 (номер провадження: 12-64гс19), від 03.07.2019 року справа № 761/33069/16-ц (провадження № 14-3цс19), враховуючи положення ч.4 ст.263 ЦПК України, згідно з якою при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказані обставини свідчать про відсутність передумов для відкриття провадження у справі за заявленим позовом та являються підставою для відмови у відкритті провадження у справі в силу вимог п.6 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Відповідно до ч.5 ст. 186 ЦПК України відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Між тим, суд роз`яснює, що колективні трудові спори, на відміну від індивідуальних це спори непозовного провадження між найманими працівниками, трудовим колективом (профспілкою) і власником чи уповноваженим ним органом, в яких йдеться про зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин. А тому, до таких спорів застосовується примирно-третейський порядок вирішення, правовий механізм якого визначено Законом України Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів).

Така позиція відповідає висновкам від 15.04.2021 року у справі № 210/3062/20 (номер провадження: 61-17428св20), від 01.10.2019 року у справі № 916/2721/18 (номер провадження: 12-64гс19), від 03.07.2019 року справа № 761/33069/16-ц (провадження № 14-3цс19), Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 29.05.2019 року у справі № 479/58/19 (провадження № 61-7495св19), під час розгляду спорів у подібних правовідносинах, відступати від яких не вбачається правових підстав.

Оскільки суд відмовляє у відкритті провадження, підстав для задоволення ряду клопотань про залучення свідка та витребування доказів, які викладені в пунктах другому та третьому прохальної частини позовної заяви, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 186, 258 - 260 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

У відкритті провадження у справі за позовною заявою Полтавської районної ради Полтавської області до Профспілкового комітету відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської районної державної адміністрації, Полтавської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги - управління соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації про визнання колективного договору недійсним - відмовити.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до статті 7 Закону України Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів) передбачено, що розгляд колективного трудового спору (конфлікту) з питань укладення чи зміни колективного договору, угоди здійснюється примирною комісією, а в разі неприйняття рішення у строки, установлені статтею 9 цього Закону трудовим арбітражем.

Ухвала набирає законної сили через 15 днів з дня її проголошення якщо на неї не буде подана апеляційна скарга учасниками справи.

Ухвала може бути оскаржена протягом 15 днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду.

Суддя:В.Г. Пашнєв