Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2022 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - САВЛУК Т.В.

за участі секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Зайцев І.Ю.,

представники відповідача - адвокати Литвин А.В. та Солдатенко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, в залі суду, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», просив: «Скасувати наказ про звільнення від 29 листопада 2021 року № 2974-к та поновити його на посаді старшого інкасатора сектора інкасації коштів та перевезення валютних цінностей №2 відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей філії - Головного управління по м. Києву та Київської області АТ «Ощадбанк»

Стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі з розрахунку 1 070,30 гривень середньоденного заробітку»

04 січня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

08 березня 2022 року (вх.№10377) та 12 квітня 2022 року (вх.№10482) представник відповідача - адвокат А.В. Литвин направив на адресу суду заяву про продовження процесуального строку на подання відзиву на позов.

27 квітня 2022 року представник відповідача - адвокат А.М. Солдатенко направив на адресу суду засобами поштового зв`язку відзив на позов разом з доказами направлення відзиву іншим учасникам цивільного процесу.

18 травня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу, якою заяву представника відповідача - адвоката А.В. Литвин про продовження процесуального строку на подання відзиву на позов, які надійшли на адресу суду 28 березня 2022 року (вх.№10377) та 12 квітня 2022 року (вх.№10482), задоволено.

Продовжено відповідачу - Акціонерному товариству «Державний ощадний банк України», в особі уповноваженого представника, процесуальний строк для подання відзиву на позов.

Прийнято відзив на позов, який направлений до суду засобами поштового зв`язку 27 квітня 2022 року від імені відповідача - Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» уповноваженим представником - адвокатом А.М. Солдатенко, зареєстрований в канцелярії суду 02 травня 2022 року за вх.№11725, з доказами направлення відзиву на позов іншим учасникам цивільного процесу.

Виходячи з положень ч.8 ст.279 Цивільного процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача - адвокат Зайцев Іван Юрійович в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, пояснили, що наказом від 31 січня 2019 року № 400-к позивач ОСОБА_1 , був прийнятий на роботу до Філії- Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» на посаду інкасатора сектора інкасації коштів і перевезення валютних цінностей №2 відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей філії - Головного управління по м. Києву та Київській області Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». В подальшому Наказом від 19 листопада 2019 року за № 4295-к, ОСОБА_1 переведено на посаду старшого інкасатора сектора інкасації коштів і перевезення валютних цінностей управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей філії - Головного управління по м. Києву та Київській області Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» Наказом від 29 листопада 2021 року №2974-к за підписом Начальника філії - Головного управління по м. Києву та Київській області ОСОБА_2 позивач було звільнено з посади старшого інкасатора сектора інкасації коштів і перевезення валютних цінностей управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей філії - Головного управління по м. Києву та Київській області Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» у зв`язку з скороченням чисельності або штату працівників згідно з п.1 ст.40 КЗпП України. ОСОБА_1 наголошував, що його звільнення з роботи є незаконним, оскільки на момент його звільнення відповідачем не було повідомлено про ліквідацію управління, крім того відповідачем не запропоновано вакантні посади на підприємстві. Оскільки відповідачем не дотримані норми трудового законодавства України, які регулюють припинення трудових відносин, зокрема, ст.40, 49-2 КЗпП України. На підставі вищевикладеного позивач змушений звернулась до суду з даним позовом.

Представники відповідача - адвокати Литвин Андрій Вікторович та Солдатенко Андрій Михайлович, в судовому засіданні просили в позові відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов та долучених до нього доказів, додатково пояснили, що дійсно з 31 січня 2019 року по 30 листопада 2021 року позивач перебував у трудових відносинах з Філією - Головного управління по м. Києву та Київській області на посаді старшого інкасатора сектора інкасації коштів і перевезення валютних цінностей управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей філії - Головного управління по м. Києву та Київській області Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». Відповідно до наказу №1662 від 07 вересня 2021 року зі штатного розпису Філії-Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» з 01 грудня 2021 року виведені підрозділи, що ліквідуються, в тому числі управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей в якому працював позивач. При звільненні позивача було персонально попереджено про його наступне вивільнення та ознайомлення з наказом № 1662 від 07 вересня 2021 року про скорочення штату та на виконання вимог ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, йому двічі пропонувалось переведення на інші вакантні посади в АТ «Ощадбанк» від яких ОСОБА_1 відмовився, засвідчивши ознайомлення з наказом та відмову від запропонованих посад особистим підписом. Тому звільнення позивача проведено у повній відповідності до вимог чинного законодавства.

Таким чином, вислухавши учасників цивільного процесу, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дають підстави для ухвалення судового рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи (ч. 1 ст. 23 КЗпП України).

Судом встановлено, що 31 січня 2019 року Філія-Головним управлінням по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» винесено наказ № 400-к про прийняття на роботу ОСОБА_1 на посаду інкасатора сектору інкасації коштів та перевезення валютних цінностей №2 відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей Філії-Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» з 04 лютого 2019 року.

19 листопада 2019 року Філія-Головним управлінням по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» винесено наказ № 4295-к про переведення ОСОБА_1 на посаду старшого інкасатора сектора інкасації коштів та перевезення валютних цінностей №2 відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей філії - Головного управління по м. Києву та Київської області АТ «Ощадбанк»з 20 листопада 2019 року.

07 вересня 2021 року Філія-Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» винесено наказ №1662 «Про ліквідацію управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей та сектора безпеки дорожнього руху відділу експлуатації будівель та господарського забезпечення» Відділу кадрового адміністрування ( ОСОБА_3 ) за сприяння начальника управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей ( ОСОБА_4 ) та начальника відділу експлуатації будівель та господарського забезпечення (Проців М.Р.) на підставі ст. 492 КЗпП України попередити до 30 вересня 2021 року під розпис працівників управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей та працівників сектора безпеки дорожнього руху відділу експлуатації будівель та господарського забезпечення, які виконують функції, що мігрують до підрозділів департаменту інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей АТ «Ощадбанк» про наступне вивільнення з роботи 30 листопада 2021 року за скорочення чисельності або штату працівників, посади яких ліквідуються. Забезпечити виконання всіх вимог чинного законодавства щодо вивільнення працівників за скорочення штату при відсутності роботи та відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу.

Згідно наказу № 2974-к від 29 листопада 2021 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийняти па роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Так п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірвані власником у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення чисельності, або штату працівників.

Стаття 49-2 КЗпП України встановлює порядок вивільнення працівників та відповідно до ч. 3 та ч. 4 вказаної статті імперативно встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Вимоги частин першої-третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.

Отже, виходячи з вимог ст. 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний запропонувати йому всі наявні вакантні посади за відповідною кваліфікацією.

Відповідно до попередження працівників сектора інкасації коштів та перевезення валютних цінностей №2 відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей управління організації інкасації перерахунку та зберігання валютних цінностей попереджено та ознайомлено 16 вересня 2021 року ОСОБА_1 , з наказом від 07 вересня 2021 року № 1662 «Про ліквідацію управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей та сектора безпеки дорожнього руху відділу експлуатації будівель та господарського забезпечення» (а.с.78-82)

16 вересня 2021 року у зв`язку зі скороченням посади з 01 грудня 2021 року відповідно вимог постанови правління АТ «Ощадбанк» від 09 серпня 2021 року № 541 «Про централізацію функцій підрозділів інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей та зміни в організації виробництва і праці в АТ «Ощадбанк» та на підставі наказу Філії-Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» від 07 вересня 2021 року № 1662, повідомлено ОСОБА_1 про вакантні посади в Філії-Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк», відповідно до якого з переведенням на всі запропоновані посади ОСОБА_1 не погодився. (а.с. 83-101)

30 листопада 2021 року у зв`язку зі скороченням посади з 01 грудня 2021 року відповідно вимог постанови правління АТ «Ощадбанк» від 09 серпня 2021 року № 541 «Про централізацію функцій підрозділів інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей та зміни в організації виробництва і праці в АТ «Ощадбанк» та на підставі наказу Філії-Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» від 07 вересня 2021 року № 1662, повторно повідомлено ОСОБА_1 про вакантні посади в Філії-Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк», відповідно до якого з переведенням на всі запропоновані посади ОСОБА_1 не погодився. (а.с. 102-142)

Разом з тим Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.09.2018 у справі № 800/538/17 зробила висновки щодо застосування відповідних норм права та зазначила, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений термін, а також терміновий трудовий договір до закінчення терміну його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту наведеної норми зрозуміло, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання за ініціативою власника трудового договору з працівником, як при: ліквідації; реорганізації; скороченні чисельності працівників або скороченні штату працівників.

При цьому вживані в цій нормі поняття: «ліквідація»; «реорганізація»; «скорочення чисельності або штату працівників» стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією підприємства, установи, організації за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація чи реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Ліквідація управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей та сектора безпеки дорожнього руху відділу експлуатації будівель та господарського забезпечення юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України виключно з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст, 40, ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України.

З цього приводу Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за приписами ч. 1 ст. 40, ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абз. 1 п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, нормативне тлумачення частини першої статті 40, частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України, дає підстави для висновку, що власник або уповноважений ним орган окрім зобов`язання одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які цей працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, власник також зобов`язаний попередити такого працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція висловлена в низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.07.2018 у справі № 816/1232/17, від 20.02.2019 у справі № 819/691/17, від 11.03.2020 у справі № 813/1220/16, від 23.12.2020 у справі № 500/1344/19, від 24.12.2020 у справі № 300/887/19, від 28.01.2021 у справі № 520/7731/19.

З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

В матеріалах справи містяться Повідомлення Філії-Головного управління по м. Києву та Київській області у зв`язку зі скороченням посади з 01 грудня 2021 року відповідно вимог постанови правління АТ «Ощадбанк» від 09 серпня 2021 року № 541 «Про централізацію функцій підрозділів інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей та зміни в організації виробництва і праці в АТ «Ощадбанк» та на підставі наказу Філії-Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» від 07 вересня 2021 року № 1662, ОСОБА_1 запропоновано вакантні посади лише в межах Філії-Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк».

Таким чином під час звільнення позивача, відповідач не дотримався гарантій, передбачених ст. 49-2 КЗпП України, оскільки не запропонував усіх вакантних посад Акціонерного Товариства «Державний ощадний банк України».

Вирішуючи питання про законність звільнення позивача, суд враховує, що однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року по справі 6-40цс15.

У постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року по справі № 6-1723цс17 вищевказана правова позиція набула логічного розвитку та деталізації, а саме: Верховний Суд України вказав, що оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до статті 9 Конвенції №158 Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 року, тягар доказування законності підстав звільнення працівника покладається на роботодавця.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд, який у своїй постанові від 23 січня 2018 року №273/212/16ц вказав на те, що саме відповідач повинен довести той факт, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Таким чином, враховуючи, що під час звільнення позивача ОСОБА_1 , відповідач не дотримався гарантій, передбачених ст. 49-2 КЗпП України, оскільки не запропонував усіх вакантних посад Акціонерного Товариства «Державний ощадний банк України», за викладених обставин, суд приходить до висновку, що наказ Філії-Головного управління по м. Києву та Київської області АТ «Ощадбанк» №2974-К від 29 листопада 2021 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України є незаконними, оскільки виданий з порушенням норм трудового законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір.

Таким чином, позивач підлягає поновленню на посаді старшого інкасатора сектора інкасації коштів та перевезення валютних цінностей №2 відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей філії - Головного управління по м. Києву та Київської області АТ «Ощадбанк» з 30 листопада 2021 року, а позов у цій частині підлягає задоволенню.

При цьому, вимоги про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування не підлягають задоволенню, оскільки єдиним визначеним ст. 235 КЗпП України способом захисту при незаконному звільненні працівника є поновлення його на роботі.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (надалі Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється, якщо працівник не мав заробітку не з вини працівника, виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньоїзаробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Вирішуючи вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд приходить до висновку про необхідність її задоволення, виходячи із розміру середнього заробітку позивача 833,27 грн. за період вимушеного прогулу з 30 листопада 2021 року по 24 травня 2022 року (день ухвалення судового рішення), за вказаний період кількість робочих днів становила - 122 робочих днів, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить: 833,27 х 122 = 101 658,94 грн.

Згідно п. 3 Порядку, всі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Як роз`яснено в п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України узгоджуються з вимогами Податкового кодексу України.

Тому, враховуючи, що в довідці про доходи позивача вказана його середньоденна заробітна плата без виключення сум податків та інших обов`язкових платежів, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума в розмірі 101 658,94 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при її виплаті.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Цивільного - процесуального кодексу України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, підлягає частковому задоволенню, з підстав наведених у мотивувальній частині судового рішення.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1016 гривень 59 копійок.

Враховуючи наведене та керуючись Конституцією України, статтями 21, 40, 49-2, 51, 235 КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати,статтями 2-5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого інкасатора сектора інкасації коштів та перевезення валютних цінностей №2 відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей філії - Головного управління по м. Києву та Київської області АТ «Ощадбанк»

Стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 листопада 2021 року по 24 травня 2022 року в загальному розмірі 101 658 (сто одна тисяча шістсот п`ятдесят вісім) гривень 94 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1016 гривень 59 копійок.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого інкасатора сектора інкасації коштів та перевезення валютних цінностей №2 відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей філії - Головного управління по м. Києву та Київської області АТ «Ощадбанк», - підлягає негайному виконанню.

Рішення суду в частині стягнення з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 заробітної плати за один місяць - підлягає негайному виконанню.

Стягувач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , місце реєстрації - АДРЕСА_1 .

Боржник - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», , адреса місцезнаходження юридичної особи: м. Київ, вулиця Госпітальна, 12-Г.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

С у д д я