ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4475/22 Справа № 206/1053/22 Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А.О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради,

на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2022 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплачених коштів за призначеною державною допомогою на дітей одиноким матерям, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2022 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення наміру виплачених коштів за призначеною державною допомогою на дітей одиноким матерям /а.с. 4/.

Не погодившись з вищевказаною ухвалою суду, Лівобережне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду про відмову у відкритті провадження та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на те, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а ухвалу суду залишити скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, з огляду на наступне.

Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції прийшов до висновку, що дана справа підлягає розглядові в порядку адміністративного судочинства та не входить до предметної підсудності місцевих судів.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та постановлені із порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно із частиною 2 статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування у сфері дотримання прав та свобод громадян і юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема обов`язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто однією з визначальних особливостей КАС України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична або юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до частини 4 статті 50 КАС України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Правовий аналіз пунктів 1-4 частини 4 цієї статті свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Крім того, пункт 5 частини четвертої статті 50 КАС України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків превентивного судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала б право для розширеного тлумачення права суб`єкта владних повноважень на адміністративний позов.

За пунктом 4 частини 4 статті 50 КАС України суб`єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об`єднань, юридичних осіб, які не є суб`єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

У справі, що розглядається, позов заявлено про стягнення грошових коштів, що стали власністю ОСОБА_1 і, на думку позивача, були набуті нею безпідставно, що свідчить про приватноправовий, а не публічний характер правовідносин, які виникли між сторонами.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що заявлений позивачем позов підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки стосується питань власності особи, яка набула майно у певний спосіб. Такий спір повинен розглядатись за правилами, встановленими у Цивільному процесуальному кодексі України, що узгоджується з викладеною правовою позицією у рішеннях Верховного Суду України № 21-1884а15, № 21-2209а15, № 6-495цс16, а також у постанові ВП ВС від 27 лютого 2019 року у справі №802/461/17-а.

Отже підстави та предмет позову у даній справі несуть в собі приватноправовий характер та відповідають цивільноправовим відносинам, які склались між сторонами цього спору, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин положень п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

За таких обставин ухвала районного суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, у відповідності до п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України.

керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради задовольнити.

Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2022 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров