Справа № 307/3238/20
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів:Джуги С.Д.,Фазикош Г.В.,

за участі секретаря: Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Тячівської районної ради Закарпатської області, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 лютого 2021 року та додаткове рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 лютого 2021 року, головуючий суддя Ніточко В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Тячівської районної ради Закарпатської області, відділу управління майном району Тячівської районної ради Закарпатської області, третя особа на стороні відповідачів ОСОБА_2 , про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Тячівської районної ради Закарпатської області, відділу управління майном району Тячівської районної ради Закарпатської області, третя особа на стороні відповідачів ОСОБА_2 , про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі.

Позивач з урахуванням заяви про зміну підстав позову просила стягнути з відповідачів в її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі за період з 15 лютого 2019 року по 29 жовтня 2020 року в сумі 222 538 грн. 58 коп. та допустити негайне виконання рішення у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі за один місяць.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 лютого 2021 року вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, Тячівська районна рада подала апеляційну скаргу в якій просить змінити мотивувальну частину рішення суду. Зазначають, що позивач пред`явила позов до неналежного відповідача.

Також ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення суду та на додаткове рішення, в якій просить скасувати рішення суду, позовні вимоги задовольнити повністю. Зокрема зазначає, що строк звернення до суду з позовом не пропущено, оскільки на даний час рішення Тячівського районного суду від 16.04.2019 р. не виконано. Суд при ухваленні рішення проігнорував той факт, що позивачка звернулася до суду 02.11.2020 р. з поважних причин, не перевірив і не обговорив причин пропуску строку та не мотивував неможливість поновлення такого.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу Тячівської районної ради залишити без задоволення.

Від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, які просила врахувати під час розгляду справи та розглядати справу у її відсутності.

Інші учасники процесу в черговий раз в судове засідання не з`явилися, хоча про розгляд справи були повідомленні належним чином.

Вказане свідчить про умисне і свідоме небажання брати участь в судовому розгляді справи і затягуванні процесу.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Позивачка просить суд стягнути з відповідачів середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 15 лютого 2019 року по 29 жовтня 2020 року в сумі 222538,58 грн., однак із заявою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15 лютого 2019 року по 16 квітня 2019 року позивачка не зверталася.

Оскільки предметом позовних вимог є стягнення «середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі», то позивачка мала звернутися із заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк із дня, коли вона дізналася або повинна був дізнатися про порушення свого права (ст.ст. 233, 234 КЗпП, постанова ВС від 05.07.2017 р. у справі № 758/9773/15-ц, постанова ОП ВС від 10.10.2019 р. у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18), постанова ВП ВС у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та інші).

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 (п.34) роз`яснено, що стосовно правил ст. 24 КЗпП рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

ОСОБА_1 (разом із іншими працівниками) була поновлена на роботі згідно з наказом відділу охорони здоров`я Тячівської РДА за № 55-о від 25 квітня 2019 р.

У випадках ліквідації підприємства, установи, організації на час виконання рішення про поновлення на роботі суд, який постановив рішення, за поданням судового виконавця або заявою позивача в порядку заміни способу виконання рішення відповідно до ст. 366 ЦПК може визнати працівника звільненим за п.1 ст. 40 КЗпП у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації і своєю ухвалою стягнути з власника ліквідованого підприємства, установи, організації (органу, уповноваженого управляти їх майном, а у відповідних випадках - з правонаступника) суми заробітної плати за вимушений прогул (абзац другий пункту 34 із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 26.10.95р. № 18).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадської формувань, комунальний заклад «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» ліквідований 01.07.2019 р., отже вимушений прогул при затримці виконання рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 не міг тривати довше, ніж відбулася ліквідація юридичної особи.

Апеляційний суд по суті спору погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

При цьому, факт порушення трудових прав ОСОБА_1 при виконанні рішення суду про поновлення на роботі, застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин тримісячного строку звернення до суду та матеріально-правова відповідальність саме Тячівської районної ради не оспорюються.

Предметом апеляційно-правового аналізу є питання пропуску строку звернення досуду за захистом порушеного права, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

З цього приводу доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і на законність судового рішення не впливають.

Так, твердження апелянта про те, що строк звернення до суду з позовом не пропущено, оскільки на даний час рішення Тячівського районного суду від 16.04.2019 р. не виконано, колегія суддів відхиляє у зв`язку з наступним.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (ст. 235 КЗпП України).

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Наведене узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними в постанові від 24.01.2019 р. № 760/9521/15-ц|61-24060св18).

За приписами ст. 65 Закону «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час поновлення позивачки на роботі) рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Встановлено та не заперечується, що ОСОБА_1 (разом із іншими працівниками) була поновлена на роботі наказом відділу охорони здоров`я Тячівської РДА за № 55-о від 25 квітня 2019 р., однак із цією позовною заявою вона звернулася до суду лише 02.11.2020 р.

Як видно з наявних у справі матеріалів виконавчого провадження, - виконавче провадження про примусове виконання виконавчого листа від 16.04.2019 р. про поновлення ОСОБА_1 на роботі було відкрито 06.05.2019 р. і стосувалося лише такого елементу виконання як внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача.

Згідно з вимогами ст. 233 ч.1 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Тобто, в будь якому разі ОСОБА_1 повинна була дізнатися про порушення свого права ще в квітні 2019 р. (після ухвалення судового рішення, яке підлягало негайному виконанню, або якнайпізніше після видачі наказу за № 55-о від 25 квітня 2019 р.).

Покликання суду першої інстанції на момент ліквідації комунального закладу «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» (01.07.2019 р.) лише підтверджує безумовний пропуск позивачкою строку звернення до суду.

Довід апеляційної скарги про те, що суд при ухваленні рішення проігнорував той факт, що позивачка звернулася до суду 02.11.2020 р. з поважних причин, не перевірив і не обговорив причин пропуску строку та не мотивував неможливість поновлення такого, за своїм змістом суперечить попередньому доводу, але також не заслуговує на увагу, оскільки в позовній заяві ОСОБА_1 взагалі не посилається на таку обставину як пропуск строку звернення до суду, а наведені в апеляційній скарзі причини пропуску обґрунтовує здійсненням виконавчого провадження та наявністю відповідного кримінального провадження, що в контексті фактичних обставин справи не може бути розцінено як поважна причина.

За правилами ст. 234 КЗпП України в разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення досуду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Посилання суду першої інстанції на те, що питання про поновлення пропущеного строку позивачкою не порушувалося, є помилковим, оскільки ст. 234 КЗпП України не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду.

Щодо доводів апеляційної скарги Тячівської районної ради Закарпатської області.

В поданій апеляційній скарзі Тячівська районна рада посилається на те, що вона не являється належною стороною, яка повинна нести відповідальність перед ОСОБА_1 . Однак на думку колегії суддів таке твердження не являється правомірним з огляду на наступні мотиви.

Згідно заяви про державну реєстрацію припинення юридичної особи в результаті її ліквідації, ОСОБА_2 , як голова ліквідаційної комісії, 01 липня 2019 року подав заяву про здійснення державної реєстрації щодо припинення юридичної особи, а саме комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка", та зазначив, що ним вчинені всі передбачені законодавством дії стосовно порядку припинення юридичної особи в результаті її ліквідації, включаючи завершення розрахунків з кредиторами.

Із витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що 01 липня 2019 року проведено державну реєстрацію припинення юридичної особи - комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" внаслідок повної ліквідації такої юридичної особи.

За приписами частин 1, 5 статті 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Отже, права та обов`язки комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" як юридичної особи припинились з 01 липня 2019 року, дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

З інвентаризаційного опису товарноматеріальних цінностей основних засобів, малоцінного та м`якого інвентаря вбачається, що станом на 01 листопада 2018 року в комунальному закладі "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" було майно, яке знаходилося на зберіганні в ОСОБА_3 .

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 27 січня 2020 року, якою залишено без змін рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 квітня 2019 року про задоволення позовних вимог позивачів серед яких значилась і ОСОБА_4 , встановлено серед іншого й те, що відділ управління майном району Тячівської районної ради листом від 05.09.2019 № 123 повідомив, що Тячівська районна рада своїм рішенням від 21.02.2019 № 570 надала згоду Відділу охорони здоров`я Тячівської РДА на передачу матеріальних цінностей (стоматологічні установки, медичні інструменти тощо), які використовувалися в роботі стоматологічних кабінетів, відповідним сільським, селищним радам та КЗ «Тячівська районна поліклініка».

Відділ охорони здоров`я Тячівської РДА інформував суд, що все майно КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» знаходиться на балансі Тячівської міської ради, амбулаторії передані на баланс відповідних сільських, селищних рад, а відомості про перелік майна та його балансову вартість за наслідками ліквідації стоматологічної поліклініки передані на зберігання до Тячівського районного архіву РДА.

Отже, після здійснення 01.07.2019 року повної ліквідації КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» шляхом вчинення державної реєстрації про припинення юридичної особи, майнові активи ліквідованої юридичної особи перейшли до відання засновника, яким являлась Тячівська районна рада Закарпатської області.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У низці випадків Європейський суд з прав людини визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від 30 листопада 2004 року у справі "Михайленки та інші проти України", пункт 45; рішення від 04 квітня 2006 року у справі "Лисянський проти України", пункт 19; рішення від 03 квітня 2007 року у справі "Кооперативу Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови", пункти 18, 19; рішення від 12 квітня 2007 року у справі "Григор`єв та Какаурова проти Російської Федерації", пункт 35; рішення від 15 січня 2008 року у справі "Р. Качапор та інші проти Сербії". Отже, внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи сам по собі не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції.

Крім того, ЄСПЛ також висловив позицію щодо субсидіарної відповідальності муніципального органу (органу місцевого самоврядування) за зобов`язаннями муніципального підприємства. Так, у пункті 62 рішення у справі "Єршова проти Російської Федерації" ЄСПЛ зазначив, що враховуючи публічний характер діяльності підприємства, істотний ступінь контролю за його майном з боку муніципальних органів влади і рішень останніх, які мали наслідком передачу майна і подальшу ліквідацію підприємства, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що підприємство не було наділене достатньою організаційною та управлінською незалежністю від муніципальних органів влади. Отже, незалежно від статусу підприємства як самостійної юридичної особи, муніципальна влада і відповідно держава мають бути в межах Конвенції визнані відповідальними за діяльність і бездіяльність підприємства.

Таким чином, посилання Тячівської районної ради Закарпатської області на приписи п. З ст. 96 ЦК України, ч. 1 ст. 219 ГК України та Статуту КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» з приводу того, що засновник, Тячівська районна рада не відповідає за зобов`язання юридичної особи КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка», а тому і не може бути належним відповідачем у справі за позовом ОСОБА_1 в світлі вимог рішень ЄСПЛ не може бути визнано підставним.

Беручи до уваги вищенаведену практику ЄСПЛ та враховуючи те, що ліквідація комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" була здійснена всупереч вимог ч. 5 ст. 111 ЦК України, тобто, без законного звільнення працівників, колегія суддів приходить до висновку, що саме Тячівська районна рада Закарпатської області, як засновник комунального підприємства "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" та до відання якої перейшли майнові активи ліквідованої юридичної особи, повинна відповідати за боргами даного підприємства в трудових спорах з незвільненим працівником, і такий спосіб захисту не буде суперечити закону.

Суд з достатньою повнотою з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дослідив докази, яким дав правильну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не заслуговують на увагу.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Тячівської районної ради Закарпатської області та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 лютого 2021 року та додаткове рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 20 червня 2022 року.

Головуючий

Судді