ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/185/22Головуючий у 1-й інстанції Мельник А.В.
Провадження № 22-ц/817/563/22 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Бершадська Г. В., Міщій О. Я.,

розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу № 606/185/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 13 квітня 2022 року (ухвалене суддею Мельник А.В., повний текст якого складено 15 квітня 2022 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання матері.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що є пенсіонером за віком, літньою особою та потребує матеріальної допомоги. Розмір її пенсії є невеликим, недостатнім для належного існування, сплати за комунальні послуги, харчування. Чоловік позивачки помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . В березні 2019 року позивачка отримала травму, з того часу їй складно пересуватись. Окрім того, в неї є хронічні хвороби, які потребують постійного медикаментозного лікування. Субсидій для відшкодування витрат на житлово-комунальні послуги не має. Її син ОСОБА_4 зареєстрований разом з позивачкою, однак не здійснює догляду за матір`ю, матеріально матері не допомагає, не несе витрат по сплаті комунальних послуг. Відповідач ОСОБА_4 є працездатним, має нерегулярні доходи, періодично працює та отримує заробіток, утриманців не має.

У зв`язку з викладеним, позивачка просила суд стягнути з відповідача аліменти на своє утримання в розмірі по 2000 грн. щомісячно, починаючи з березня 2019 року, довічно.

Заочним рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 13 квітня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 потребує постійної допомоги, як фізичної так і матеріальної. Єдиним джерелом доходу ОСОБА_3 є пенсія в розмірі 2500 грн. щомісяця, яка не дозволяє їй покрити всі понесені витрати, як на купівлю ліків, продуктів, одягу та сплати комунальних платежів. Звертає увагу на те, що за складних життєвих обставин ОСОБА_3 не збирала чеків про свої витрати для пред`явлення до суду.

У зв`язку з викладеним просить заочне рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 13 квітня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу від сторін по справі до суду не надходив.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до пункту 1, 3 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; cправи про стягнення аліментів.

Предметом позову у даній справі є стягнення аліментів, при цьому ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи викладене, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Теребовля Теребовлянського району Тернопільської області та його батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого райбюро ЗАГС м.Теребовля Тернопільської області (а.с.34).

Відповідно до копії довідки, виданої виконкомом Теребовлянської міської ради 04 січня 2021 року за № 02-04/17/03, ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю ОСОБА_3 (а.с.8).

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Теребовлянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Ласківці, Теребовлянського району, Тернопільської області (а.с.7).

З копій пенсійного посвідчення за № НОМЕР_3 від 24 листопада 1999 року, довідки про доходи № 5773 8263 5977 7712 вбачається, що ОСОБА_3 є пенсіонером та отримує пенсію за віком, розмір якої за період з червня 2021 по листопад 2021 складає 12858.92 грн., зокрема, у жовтні та листопаді 2021 року позивачка отримала пенсію у розмірі по 2500 грн. щомісяця (а.с.11).

Відповідно до виписки/епікризу із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 495/1269 від 13 березня 2019 року ОСОБА_3 встановлено діагноз: закритий вколочений субкапітальний перелом шийки правого стегна із зміщенням фрагментів, кардіосклероз, симптоматична артеріальна гіпертензія, СН ІІА. ІІ ФК. Цукровий діабет ІІ типу (а.с.9).

Житловий будинок, в якому зареєстрована та проживає позивачка ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 належить їй на праві приватної власності, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 жовтня 2020 року за №228935902 (а.с.35).

Згідно копії повідомлення про надання судсидій за № 011956, ОСОБА_3 не призначено субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг з 01 жовтня 2021 року (а.с.12).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Правовідносини, пов`язані з обов`язком повнолітніх дочки, сина утримувати батьків врегульовані Главою 17 Розділу ІІІ СК України (статті 202, 203 СК України). Зазначені норми права не передбачають врахування прожиткового мінімуму, встановленого законом, як обов`язкової умови для стягнення аліментів.

Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі.

Зі змісту положень ч.3 ст.75 СК України непрацездатним вважається той з батьків, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом 1, 2 чи 3 групи.

Положеннями статті 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Непрацездатними є особи, визнані установленим законом порядком інвалідами, що встановлюється медико-соціальними експертними комісіями МСЕК. Критерієм призначення аліментів є те, що отримувані батьками пенсія, інший дохід не забезпечують їхніх потреб на харчування, лікування, на придбання одягу, ліків. Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати КЦС у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц.

Згідно з п.21 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст.202 СК України), не є абсолютним.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_3 посилалася на те, що отримуючи пенсію за віком, вона не може забезпечити себе продуктами харчування, ліками, оплатити комунальні послуги, та інші витрати, необхідні для нормального існування.

При цьому з матеріалів справи не вбачається та судом не встановлено, що ОСОБА_3 несе значні витрати на придбання продуктів харчування, одягу, лікування, і, відповідно, що вона потребує матеріальної допомоги.

На праві приватної власності ОСОБА_3 належить житловий будинок загальною площею 86.9 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0.25 га.

У позивачки ОСОБА_3 є син ОСОБА_6 , до якого вимоги у даній справі щодо утримання матері не заявляються.

Наведені обставини визнаються ОСОБА_3 в апеляційній скарзі та не підлягають доказуванню у відповідності до ст.82 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_3 є пенсіонером за віком розмір її пенсії складає в середньому 2500 грн.

Копією виписки/епікризу із медичної картки позивачки від 13 березня 2019 року підтверджено наявність у неї ряду захворювань. При цьому, у вказаній виписці зазначено, що ОСОБА_3 відмовляється продовжувати лікування в КУ ТРР «ТЦРЛ».

Апеляційний суд зазначає, що перебування позивачки ОСОБА_3 на лікуванні із 08 березня 2019 року по 13 березня 2019 року не є безумовною підставою для стягнення аліментів на її утримання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доказів, які б підтверджували наявність у ОСОБА_3 витрат, що перевищують її доходи, матеріали справи не містять, тобто відсутні докази того, що вона потребує додаткової матеріальної допомоги.

Твердження апелянта про те, що відповідач працює на тимчасових роботах та має нерегулярні доходи, апеляційний суд не приймає, оскільки з довідки, виданої виконкомом Теребовлянської міської ради від 04 січня 2021 року за № 02-04/17/03 слідує, що ОСОБА_4 не працює. При цьому інших доказів стосовного даної обставини матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачкою не доведено наявність підстав для задоволення позовних вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 13 квітня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Дата складення повного тексту постанови - 17 червня 2022 року.

Головуючий

Судді