Провадження №2/760/4332/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва

у складі: головуючого-судді - Букіної О.М.,

за участі секретаря - Карнарук В.О.,

представник позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

09.10.2020 позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 17.11.1984 року між сторонами було укладено шлюб, під час перебування у якому подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Вказує, що за спільною домовленістю сторін договір купівлі-продажу квартири від 27.06.2009 було укладено відповідачем.

Посилається, що на даний час шлюбні відносини, спільне життя та ведення спільного господарства між позивачем та відповідачем припинилися, так як відповідач тривали час витрачає сімейні кошти всупереч інтересам сім`ї без згоди позивача.

У зв`язку із з фактичним припиненням шлюбних відносин та окремим проживанням у сторін виникла необхідність у розподілі спільного сумісного майна подружжя до розірвання шлюбу.

Враховуючи викладене вище позивач просила у порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за нею право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

09.10.2020 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М.

Ухвалою суду від 13.10.2020 у справі відкрито спрощене позовне провадження.

15.12.2020 відповідачем було подано відзив на позовну заяву у якому останній проти позовних вимог заперечував.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначив, що 27.06.2009 згідно договору купівлі-продажу відповідачу було продано його рідною сестрою ОСОБА_5 та її чоловіком ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 .

Разом з цим, відповідач стверджував, що це був формальний договір купівлі-продажу квартири, оскільки батьки відповідача проживали в м. Боярка Київської області та їм на праві власності належав двоповерховий будинок по АДРЕСА_2 .

Стверджував, що Ѕ частина цього будинку належала відповідачу та його сестрі ОСОБА_5 , оскільки це були частини їх спадкового майна.

Посилається, що за пропозицією своєї сестри ОСОБА_5 відповідач погодився на обмін своєї частини спадкового майна на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 та її чоловіку.

З урахуванням викладеного відповідач вважає, що квартира АДРЕСА_1 не є спільним сумісним майном подружжя і не може бути предметом спору, , а тому просив відмовити у задоволенні позову.

15.12.2020 відповідачем було подано до суду зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

11.01.2021 позивачем було подано відповідь на відзив.

Позивач стверджує, що викладенні у відзиві обставини не відповідають дійсності, оскільки відповідно до п. 8 договору купівлі-продажу від 27.06.2009 відповідач здійснюючи придбання квартири діяв за згодою дружини та в інтересах сім`ї, що підтверджувалося відповідною заявою.

Посилається, що даний договір купівлі-продажу не містить жодної умови, яка б вказувала на те, що відбувся обмін майна відповідача.

З урахуванням викладеного вище просила позовні вимоги задовольнити.

19.02.2021 відповідач було подано до суду заперечення на відповідь позивача.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач вказує, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 носив формальний характер, грошових коштів під час укладання даного договору, а також в подальшому інших компенсацій матеріального характеру від позивача чи відповідача ОСОБА_5 та її чоловік ОСОБА_6 не отримували.

Стверджує, що квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю відповідача, оскільки набути ним під час шлюбу в порядку спадкування.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09.03.2021 розгляд справи було призначено за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13.05.2021 було відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15.06.2021 було закрито підготовче засідання та призначено до розгляду у судовому засіданні по суті.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити.

Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечували та просили відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Згідно ч. 1 статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебувають із 17.11.1984 у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 (а.с. 4).

Станом на день розгляду справи інформації про розірвання між сторонами шлюбу суду не надано.

27.06.2009 між ОСОБА_6 , ОСОБА_5 з однією сторони та ОСОБА_2 з іншої сторони, було укладено договір купівлі -продажу квартири АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мальченко Т.В. (а.с. 5-6).

Як вбачається із вказаного договору, квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності у рівних частках ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.11.1990 .

Пунктом 3 договору вказано, що за погодженням сторін продаж квартири вчинено за 18 000,00 грн., які продавці мають отримати від покупця після підписання цього договору. Факт повного розрахунку за продану квартиру має підтверджуватися нотаріально посвідченою заявою продавців про розрахунок.

Відповідно до п. 8 договору покупець засвідчує, що він діє за згодою дружини та в інтересах сім`ї, відповідна заява дружини ОСОБА_4 надана нотаріусу на час посвідчення цього договору.

Відповідач у судовому засіданні посилався на те, що даний договір купівлі-продажу спірної квартири було укладено формально, оскільки насправді сестра відповідача ОСОБА_5 та її чоловік ОСОБА_6 безоплатно передали у власність відповідачу квартиру АДРЕСА_1 в обмін на частку у спадковому майні відповідача після смерті їх батьків.

Допитана під час судового засідання свідок ОСОБА_5 підтвердила дані обставини, викладені відповідачем.

Разом із тим, суд не погоджується із доводами відповідача про те, що на квартиру АДРЕСА_1 не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, з огляду на наступне.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, майно, набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Як було встановлено судом вище, квартиру АДРЕСА_1 було набуто відповідачем на підставі договору купівлі-продажу.

Будь-яких відомостей того, що дану квартиру було набуто в порядку обміну спадкового майна відповідача, матеріали справи не містять.

Крім того, матеріали справи не містять також доказів того, що на момент укладання договору купівлі-продажу спірної квартири, відповідач та його сестра у порядку визначеного законом та /чи в силу закону набули право на спадкове майно після смерті їх батьків, не має.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто через 9 років після укладання договору купівлі-продажу спірної квартири, що в свою чергу свідчить про очевидну необгруннованість доводів відповідача.

Разом з цим, доказів того, що договір купівлі-продажу від 27.06.2009 у порядку визначеного законом визнано недійсним чи оспорено відповідачем, матеріали справи не містять та під час судового розгляду не встановлено.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З урахуванням викладеного вище, а також презумпції правомірності правочину, яка закріплена у ст. 204 ЦК України, суд не приймає до уваги під час розгляду даної справ покази свідка ОСОБА_5 , оскільки недійсність договору купівлі-продажу квартири від 27.06.2009 прямо не встановлена законом та даний правочин у порядку визначеного законом судом не був визнаний недійсним.

Аналізуючи матеріали справи, суд приходить до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана сторонами за договором купівлі -продажу під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК).

Таким чином, враховуючи, що вищезазначена квартира набута сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем і відповідачем право власності по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, посилання відповідача на наявність у сторін на праві спільної сумісної власності іншого майна, набутого в період шлюбу суд не досліджує під час розгляду даної справи, оскільки позивачем заявлено вимоги лише про поділ спільного майна подружжя - квартири АДРЕСА_1 , а зустрічного позову про поділ іншого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, відповідачем подано не було.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 7 868,00 грн.

Крім того, позивач просила суд стягнути із відповідача на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 18 000,00 грн.

Так, згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вбачається з матеріалів справи, що 07.09.2020 між адвокатом Довганич О.О. та ОСОБА_4 було укладено договір про надання правової допомоги строком до виконання зобов`язання щодо надання правової допомоги та захисту прав, свобод і законних інтересів клієнта щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя та розірвання шлюбу (а.с. 14-15).

Відповідно до п. 1 параграфу 3 даного договору гонорар адвоката за надання правової допомоги складає 1 000,00 грн. за одну годину роботи адвоката та включає консультацію, ознайомлення із матеріалами справи, участь у процесуальних та (слідчих) розшукових діях, збирання та подання доказів, написання юридичних документів по справі та інші дії адвоката в інтересах клієнта, витрати пов`язанні з виконанням договору та інших дій необхідних для виконання завдання клієнта.

Згідно із актом виконаних робіт/послуг №1 від 06.10.2020 вартість наданих адвокатом послуг склала 9 000,00 грн. (а.с. 17).

Відповідно до довідки від 06.10.2020 ОСОБА_4 передала адвокату Довганич О.О. відповідно до умов додатку № 1 до договору про надання адвокатом правової допомоги від 07.09.2019 на підставі акту виконаних робіт/послуг № 1 від 06.10.2020 гонорар у розмірі 9 000,00 грн. (а.с. 18).

Згідно із актом виконаних робіт/послуг №1 від 04.01.2021 вартість наданих адвокатом послуг склала 6 000,00 грн. (а.с. 104).

Відповідно до довідки від 04.01.2021 ОСОБА_4 передала адвокату Довганич О.О. відповідно до умов додатку № 1 до договору про надання адвокатом правової допомоги від 07.09.2019 на підставі акту виконаних робіт/послуг № 1 від 04.01.2021 гонорар у розмірі 6 000,00 грн. (а.с. 105).

Разом з цим, суд вважає, що частина послуг наведених в акті виконаних робіт/послуг № 1 від 04.01.2021, а саме аналіз відзиву на позовну заяву та зустрічної позовної заяви, узгодження позиції із клієнтом та складення відзиву на зустрічну позовну заяву не відшкодуванню, оскільки ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13.05.2021 було відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, тобто зустрічна позовна заяву не була предметом розгляду під час даної справи.

З урахуванням викладеного вище суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правову допомогу, вирахувавши нараховану вартість на складення відзиву на зустрічну позовну заяву 1 год. - 1 000,00 грн. та зменшивши час витрачений на аналіз відзиву на позовну заяву та зустрічної позовної заяви, узгодження позиції із клієнтом в частині аналізу зустрічної позовної заяви до 1 год. - 1 000,00 грн.

Згідно із актом виконаних робіт/послуг №2 від 25.02.2021 вартість наданих адвокатом послуг склала 3 000,00 грн. (а.с. 106).

Відповідно до меморіального ордеру від 25.02.2021 ОСОБА_4 сплатила адвокату Довганич О.О. відповідно до умов додатку № 1 до договору про надання адвокатом правової допомоги від 07.09.2019 на підставі акту виконаних робіт/послуг № 2 від 25.02.2021 гонорар у розмірі 3 000,00 грн. (а.с. 107).

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення із відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 16 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 60, 61,69-71 СК України, ст.ст. 15, 16, 183, 316, 317, 319, 321, 355, 368 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 133, 141, 178, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, задовольнити.

Розділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , наступним чином:

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код: НОМЕР_2 , проживаючого за адресою АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_4 (ідентифікаційний код: НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 7 868,00 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 16 000,00 грн.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 07.02.2022.

Суддя О. М. Букіна