ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2326/22 Справа № 214/7323/20 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 214/7323/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони:

заявник: ОСОБА_1 , що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2

заінтересовані особи: ОСОБА_3 , служба у справах дітей Саксаганської районної у місті ради, Саксаганський відділ поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_3 та доповнення до апеляційної скарги ОСОБА_4 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_3 , на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 серпня 2021 року, яке ухвалено суддею Прасоловим А.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 06 вересня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 , що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису, заінтересованими особами у справі є ОСОБА_3 , служба у справах дітей Саксаганської районної у місті ради, Саксаганський Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області.

В заяві про видачу обмежувального припису, яка неодноразово уточнювалась та доповнювалась, заявник посилалась на те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її, заявниці, молодшою рідною сестрою. У них спільна мати - ОСОБА_3 . Вона, заявниця, фізично проживає та працює у м. Львові, однак з 14 вересня 2020 року проживає разом із сестрою у Кривому Розі, оскільки сестра, не витримавши знущань з боку матері, вчинення нею систематичного домашнього насильства, залишила самостійно квартиру, в якій вона проживала разом з матір`ю та звернулась про допомогу до служби у справах дітей Саксаганської районної у місті ради та Саксаганського відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. Наразі триває розгляд її заяв та повідомлень з приводу вчинення матір`ю домашнього насильства, а так само невиконання нею батьківських обов`язків.

Заявник вважає, що на даний час є необхідність у винесенні судом обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 та застосування до неї заходів тимчасового обмеження її прав, що відповідає інтересам неповнолітньої дитини, оскільки мати вчинювала щодо сестри систематичне домашнє насильство.

Психологічне насильство полягає у здійсненні постійного психологічного тиску на сестру, криках, словесних образах, приниженні сестри, обмеженні її волевиявлення, вимаганні, щоб сестра постійно просила грошові кошти у неї, заявниці, погрозах віддати сестру до дитячого будинку, якщо вона відмовиться йти разом з матір`ю в монастир, погрозах відлупити сестру, висловлювання в адресу сестри нецензурними словами, погрозах та залякуванні відмовою від дитини. При цьому мати погрожує, що віддасть сестру до інтернату, реабілітаційного центру, дитячої кімнати у поліції, мати забороняє сестрі спілкуватися з найближчими родичами, повідомляти родичам та третім особам про дії матері щодо домашнього насильства та просити захисту. Також, мати забороняє сестрі кричати, коли виникає небезпека щодо неї. Вказує, що мати нехтує особистим простором сестри, при цьому змушує сестру спати з нею в одному ліжку, в цей час нехтує потребами дитини відпочивати в належних умовах: лишає ввімкненим світло, голосно слухає або переглядає відео-контент, голосно розмовляє по телефону, перебуваючи поруч з сестрою в одному ліжку, будить сестру серед ночі та вчинює психологічне насильство серед ночі, коли сестра затиснута у просторі.

Фізичне насильство полягає в постійному нанесенні ляпасів і ударів по тілу дитини (зокрема по рукам та ногам). Мав місце випадок, коли мати вдарила сестру у живіт, незаконному позбавлення волі, часто мати забороняла сестрі виходити з квартири і закривала.

Економічне насильство полягає в ненаданні належного догляду та піклування. Квартира, в якій проживали мати з сестрою, знаходиться в антисанітарних умовах, в якій не забезпечені належні умови для фізичного та духовного розвитку дитини.

Заявник в заяві зауважувала на тому, що наведені вище обставини підтверджуються інформацією щодо проведення опитування ОСОБА_2 , яке проводилось фахівцями Криворізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді: ФСР ОСОБА_5 , практичними психологами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . За результатами опитування був наданий наступний висновок, відповідно до якого спеціалісти зазначили, що вивчаючи матеріали психодіагностичного обстеження, коментарі, спостерігаючи за поведінкою та емоційним станом неповнолітньої ОСОБА_2 встановлено наступне. Дівчинка продемонструвала страх перед появою материнського об`єкту та повернення її до матері. Така поведінка дівчинки може свідчити про наявність психологічного насильства з боку їх біологічної матері. Можна припустити, що на фоні постійних конфліктів в родині, у неповнолітньої ОСОБА_2 простежується порушення психоемоційного стану, яке проявляється у вигляді підвищеного рівня тривожності, хвилювань, страхів, які обумовлені наслідками складних взаємостосунків між матір`ю та її доньками, можливого домашнього насильства. Також слід зазначити, що на фоні даних обставин у ОСОБА_2 стали проявлятися психосоматичні реакції (висипання на шкірі), як підтвердження факту психоемоційного порушення у дівчинки.

Заявник зауважує на тому, що її сестра ОСОБА_2 не може бути повернута до матері, оскільки вона боїться, що мати знову буде чинити домашнє насильство і зараз ще з більшою жорстокістю, оскільки сестра наважилась розповісти про факти домашнього насильства з боку матері різним органам і службам. Навіть сам факт спілкування з матір`ю, негативно впливає на психологічний стан сестри, яка боїться матері.

Також заявник зазначає, що наразі потрапити до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , щоб забрати особисті речі сестри, не є можливим. Служба у справах дітей намагались тричі - 17.09.2020 року, 28.09.2020 року та 15.10.2020 року, потрапити до квартири та зробити акт обстеження житлово-побутових умов. Однак ОСОБА_3 не надала їм можливості доступу до квартири, що підтверджується копією актів обстеження житлово-побутових умов.

На підставі наведеного вище заявник просила суд видати відносно ОСОБА_3 обмежувальний припис на 6 (шість) місяців, яким покласти на неї наступні заходи тимчасового обмеження її прав та покладання на неї обов`язків, а саме: усунути перешкоди у користуванні майном, що є особистою приватною власністю постраждалої дитини ОСОБА_2 , а саме її речей (зокрема, теплого одягу), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_3 передати повний комплект ключів від квартири за адресою: АДРЕСА_1 та надати доступ до квартири, щоб дитина могла забрати свої особисті речі;

обмежити спілкування з постраждалою дитиною ОСОБА_2 ;

заборонити наближатися на відстань 50 метрів до постраждалої дитини ОСОБА_2 до місця її перебування за адресою: АДРЕСА_2 ;

заборонити вести листування, телефонні переговори з постраждалою дитиною ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 серпня 2021 року заяву задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_3 передати повний комплект ключів від квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_2 .

Заборонено на строк три місяця ОСОБА_3 наближатися на відстань 50 метрів до ОСОБА_2 .

Заборонено на строк три місяця ОСОБА_3 наближатися на відстань 50 метрів до місця перебування ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

Заборонено на строк три місяця ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з постраждалою ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб.

Судові витрати по справі компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В апеляційній скарзі та доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_3 та її представник просять рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення по справі про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 , що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи.

Зауважують на тому, що заявницею обрано невірний спосіб захисту, оскільки в даному випадку потрібно б було організувати круглий стіл за участю фахівців, припис не допоможе вирішити проблему. При цьому заявницею взагалі не доведено факту наявності в діях ОСОБА_3 психологічного, фізичного, морального або ж фінансового насилля відносно її дочки ОСОБА_2 .

Крім того вважають, що всі дії ОСОБА_1 , якими вона впливає на думки та підсвідомість неповнолітньої ОСОБА_2 , запаморочивши мозок дитини мріями про безбідне та заможне життя за кордоном, фактично зводяться до вирішення спору про місце проживання дитини, але не між батьками, а фактично між ОСОБА_1 (сестрою дитини) та її матір`ю ОСОБА_3 . Так, ОСОБА_1 безпідставно та самостійно, без згоди матері дитини, визначила місце проживання неповнолітньої ОСОБА_2 , фактично проживаючи в орендованій квартирі АДРЕСА_4 разом з дитиною.

ОСОБА_1 фактично позбавляє ОСОБА_3 її батьківських прав й чинить перешкоди у виконанні останньою її батьківських обов`язків, а також має з ОСОБА_3 невирішений спір щодо місця проживання дитини.

При цьому ОСОБА_3 не заперечує що казала на адресу дочки ОСОБА_2 погані слова, так як не знала де знаходиться її дитина і як мати, на підставі материнського інстинкту, вчиняла всі можливі дії задля повернення дочки, при цьому нервуючи могла не стриматись у висловлюваннях.

Також вважають, що судом було допущено низку порушень процесуального права, справу було розглянуто неповноважним судом, оскільки справа мала розглядатись Довгинцівським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, порушувалось право ОСОБА_3 на участь в судовому засіданні її адвоката Скоробогатька В.Ю., не було допитано свідка ОСОБА_10 , однак його письмові пояснення були долучені до матеріалів справи і судом не було надано належної оцінки поясненням свідків.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, заявника ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_11 , які, кожна окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 та доповнень до апеляційної скарги ОСОБА_4 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_3 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є молодшою рідною сестрою заявниці ОСОБА_1 .

Зацікавлена особа ОСОБА_3 є матір`ю заявниці ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, надаючи оцінку ризикам, заявник ОСОБА_1 посилалася на те, що ОСОБА_3 чинить по відношенню до неповнолітньої дочки ОСОБА_2 систематичне домашнє насильство, яке полягає у психологічному насильстві, а саме здійсненні постійного психологічного тиску на ОСОБА_2 , криках, словесних образах, приниженні ОСОБА_2 , обмеженні її волевиявлення, вимаганні, щоб ОСОБА_2 постійно просила грошові кошти у заявниці, погрозах віддати ОСОБА_2 до дитячого будинку, якщо вона відмовиться йти разом з матір`ю в монастир, погрозах відлупити ОСОБА_2 , висловлювання в її адресу нецензурними словами, погрозах та залякуванні відмовою від неї. При цьому ОСОБА_3 погрожувала, що віддасть ОСОБА_2 до інтернату, реабілітаційного центру, дитячої кімнати у поліції, мати забороняє сестрі спілкуватися з найближчими родичами, повідомляти родичам та третім особам про дії матері щодо домашнього насильства та просити захисту. Також, ОСОБА_3 забороняє сестрі кричати, коли виникає небезпека щодо неї, змушує ОСОБА_2 спати з нею в одному ліжку, в цей час нехтує потребами дитини відпочивати в належних умовах: лишає ввімкненим світло, голосно слухає або переглядає відео-контент, голосно розмовляє по телефону, перебуваючи поруч з ОСОБА_2 в одному ліжку, будить її серед ночі та вчинює психологічне насильство серед ночі, коли ОСОБА_2 затиснута у просторі.

Заявник посилаєтся на те, що фізичне насильство полягає в постійному нанесенні ляпасів і ударів по тілу дитини (зокрема по рукам та ногам). Мав місце випадок, коли мати вдарила сестру у живіт, незаконному позбавлення волі, часто мати забороняла сестрі виходити з квартири і закривала.

Економічне насильство полягає в ненаданні належного догляду та піклування. Квартира, в якій проживали мати з сестрою, знаходиться в антисанітарних умовах, в якій не забезпечені належні умови для фізичного та духовного розвитку дитини.

Частково задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з доведеності фактів вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства відносно неповнолітньої ОСОБА_2 та наявністю вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до кривдника суд вважав за необхідне застосувати обмежувальний припис.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, одним із яких є заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою (частина друга статті 26 вказаного Закону).

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Відповідно до частини четвертої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту наведених норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.

Згідно з правовими позиціями, викладеними Верховним Судом, зокрема, в Постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 06 лютого 2010 року у справі № 753/8626/19, під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису, суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Також у цих постановах Верховний Суд виходив з того, що звернення заявника до органів поліції самі по собі, не підтверджують факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 січня 2020 року в справі № 754/6995/19, провадження № 61-16980св19.

Як вбачається із матеріалів справи, заявник, посилаючись на те, що ОСОБА_3 чинить по відношенню неповнолітньої ОСОБА_2 психологічне насильство посилається на те, що таке насильство виражалося у криках, словесних образах, приниженні ОСОБА_2 , обмеженні її волевиявлення, вимаганні, щоб ОСОБА_2 постійно просила грошові кошти у ОСОБА_1 , погрозах віддати ОСОБА_2 до дитячого будинку, якщо вона відмовиться йти разом з матір`ю в монастир, погрозах відлупити ОСОБА_2 , висловлювання в її адресу нецензурними словами, погрозах та залякуванні відмовою від неї. При цьому ОСОБА_3 погрожувала, що віддасть ОСОБА_2 до інтернату, реабілітаційного центру, дитячої кімнати у поліції, мати забороняє сестрі спілкуватися з найближчими родичами, повідомляти родичам та третім особам про дії матері щодо домашнього насильства та просити захисту. Також, ОСОБА_3 забороняє сестрі кричати, коли виникає небезпека щодо неї (мати збирається відлучити дитину), змушує ОСОБА_2 спати з нею в одному ліжку, в цей час нехтує потребами дитини відпочивати в належних умовах: лишає ввімкненим світло, голосно слухає або переглядає відео-контент, голосно розмовляє по телефону, перебуваючи поруч з ОСОБА_2 в одному ліжку, будить її серед ночі та вчинює психологічне насильство серед ночі, коли ОСОБА_2 затиснута у просторі.

Відповідно до п. 14 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Отже, необхідність видачі обмежувального припису заявник аргументувала, зокрема, вчиненням щодо ОСОБА_2 психологічного насильства. В обґрунтування вказаних обставин заявником покладено пояснення самої ОСОБА_2 , наявність звернень до служби у справах дітей Саксаганської районної у місті ради, Криворізькогом Міського центнеру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Виконкому Криворізької міської ради, якими підтверджено той факт, що між неповнолітньою ОСОБА_2 та її матір`ю дійсно склалися напруженні стосунки та неповнолітя ОСОБА_2 категорично відмовляється проживати разом з матір`ю. Разом з цим, наведені заявником обставини не містять ознак психологічного насильства, в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення психологічного насильства щодо ОСОБА_2 , а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у зв`язку із не вчиненням щодо останньої обмежувального припису.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що вимога заявниці про видачу обмежувального припису, а саме заборону наближатися на відстань 50 метрів до постраждалої дитини ОСОБА_2 до місця її перебування за адресою: АДРЕСА_2 , містить в собі спір про право, в якому фактично має вирішуватись питання щодо зміни постійного місця проживання дитини та питання щодо належного виконання ОСОБА_3 її батьківських обов`язків, який має розглядатися в порядку позовного провадження.

Також з матеріалів справи вбачається, що заявник, посилаючись на те, що ОСОБА_3 чинить по відношенню до неповнолітньої ОСОБА_2 фізичне насильство, посилалась на те, що таке насильство полягає в постійному нанесенні ляпасів і ударів по тілу ОСОБА_2 (зокрема по рукам та ногам), незаконному позбавлення волі, частими заборонами ОСОБА_3 виходити ОСОБА_2 з квартири. Крім того мав місце випадок, коли ОСОБА_3 вдарила ОСОБА_2 у живіт.

Відповідно до п. 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Натомість, на підтвердження фактів застосування відносно ОСОБА_2 фізичного насильства, як то постійному нанесенні ляпасів і ударів по тілу ОСОБА_2 (зокрема по рукам та ногам), незаконному позбавлення волі, частими заборонами ОСОБА_3 виходити ОСОБА_2 з квартири та завдання тілесних пошкоджень, заявником не було надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 12,81 ЦПК України.

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2020 року у справі №753/10840/19, провадження № 61-22727св19, зроблено висновок про те, що видача обмежувального припису є обов`язковою в разі доказово обґрунтованого постійного використання у безпосередньому спілкуванні або переписці з колишнім чоловіком/дружиною та дітьми погроз, у тому числі фізичною розправою, вживанням щодо них ненормативної лексики, образ та приниження, які кваліфікуються як домашнє насильство у формі психологічного насильства.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП) може бути підставою для застосування заходів обмежувального припису. Такий правовий висновок викладено в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, провадження № 61-12915св19.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності випадків домашнього насильства відносно ОСОБА_2 , які зазначені ОСОБА_1 в заяві, у вигляді фізичного насильства, будь-яких судових рішень про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної чи кримінальної відповідальності суду не надано.

Також з матеріалів справи вбачається, що заявник, посилаючись на те, що ОСОБА_3 чинить по відношенню неповнолітньої ОСОБА_2 матеріальне насильство, посилалась на те, що таке насильство полягає в ненаданні належного догляду та піклування. Квартира, в якій проживали мати з сестрою, знаходиться в антисанітарних умовах, в якій не забезпечені належні умови для фізичного та духовного розвитку дитини.

Відповідно до п. 4 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Натомість, на підтвердження фактів застосування відносно ОСОБА_2 економічного насильства, як то ненадання належного догляду та піклування, знаходження квартири, де мешкали неповнолітня ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в антисанітарних умовах, в якій не забезпечені належні умови для фізичного та духовного розвитку дитини, заявником не було надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 12,81 ЦПК України.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що наведена заявником обставина щодо знаходження квартири, де мешкали неповнолітня ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в антисанітарних умовах, в якій не забезпечені належні умови для фізичного та духовного розвитку дитини, не є належною правовою підставою, в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», для видачі обмежувального припису.

Також колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , а саме доньками та матір`ю, склалися неприязні відносини, які виникли з різних сімейних питань, в першу чергу, на переконання колегії суддів, зі спору щодо місця проживання неповнолітньої ОСОБА_2 , внаслідок чого остання зверталась в поліцію і Службу в справах дітей.

Такі неприязні відносини не можуть підтверджувати факт домашнього насильства, а тим більше факту наявності вищезазначених ризиків, оскільки такі стосунки є наслідком глибокого конфлікту між зазначеними особами, який необхідно вирішувати навпаки шляхом психологічного зближення зазначених осіб, а не відмежовування їх один від іншого.

Отже, колегія суддів, встановивши, що докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог, не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_3 фізичного, психологічного та матеріального насильства стосовно ОСОБА_2 , у розумінні норм Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення фізичного, психологічного чи матеріального насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами, приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про задоволення заяви про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_3 .

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що вимога заявника про усунення перешкоди у користуванні майном, що є особистою приватною власністю постраждалої дитини ОСОБА_2 , а саме її речей (зокрема, теплого одягу), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_3 передати повний комплект ключів від квартири за адресою: АДРЕСА_1 та надати доступ до квартири, щоб дитина могла забрати свої особисті речі не може бути задоволена при розгляді судом заяви про видачу обмежувального припису, оскільки вказана вимога є вимогою немайнового характеру і підлягає розгляду в порядку позовного провадження, що свідчить про наявність спору щодо користування нерухомим майном.

Враховуючи те, що факт психологічного, економічного та фізичного насильства щодо неповнолітньої ОСОБА_2 з боку заінтересованої особи є недоведеним, а на підтвердження цього факту стороною заявника належних, допустимих та достатніх доказів суду не надано, колегія суддів прийшла до висновку про необґрунтованість заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису та помилковість висновків суду першої інстанції про наявність підстав для її задоволення, у зв`язку з чим колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу доводи апеляційній скарзі та доповненнях до апеляційної скарги про те, що заявницею не доведено факту наявності в діях ОСОБА_3 психологічного, фізичного, морального або ж фінансового насилля відносно її дочки ОСОБА_2 .

При цьому колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги та доповнень до апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 фактично позбавляє ОСОБА_3 її батьківських прав й чинить перешкоди у виконанні останньою її батьківських обов`язків, оскільки питання щодо позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав та належного виконання останньою батьківських прав не є предметом даного спору.

Разом з тим, колегією суддів восстановлено, що між заявником, неповнолітньою ОСОБА_2 та заінтересованою особою склалися неприязні відносини, які виникли з різних сімейних питань, та існує спір щодо визначення місця проживання неповнолітньої ОСОБА_2 та користування нерухомим майном, у зв`язку з чим колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу доводи апеляційній скарзі та доповненнях до апеляційної скарги про те, що заявницею обрано невірний спосіб захисту.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 та доповнення до апеляційної скарги ОСОБА_4 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_3 , підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні заяви з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 3,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та доповнення до апеляційної скарги ОСОБА_4 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2022 року.

Головуючий:

Судді: