Справа № 755/8613/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Гончарука В.П.,

за участю секретаря: Гриценко О.І.,

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання та стягнення коштів, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд розірвати договір довічного утримання, укладений 26 серпня 2020 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 , посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Юлією Олександрівною, зареєстрований в реєстрі за № 333;

Стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 45 тис. грн. щомісячних платежів, 30 тис. грн. моральної шкоди та 25 тис. грн. матеріальної шкоди, а всього стягнути 100 тис. грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 серпня 2020 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 , було укладено договір довічного утриманення, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Юлією Олександрівною.

Відповідно до умов вказаного договору відчужувач передає, а набувач набуває у власність квартиру АДРЕСА_1 взамін на виконання визначених договором зобов`язань із довічним утриманням відчужувача.

Відповідно до п.7 вказаногодоговору довічного утримання набувач зобов`язується довічно утримувати віджужувача забезпечувати грошовими ресурсами на які відчужувач буде самостійно себе забезпечувати харчуванням, одягом, лікарськими засобами, тощо, розмір грошового забезпечення була визначена в розмірі 5 тис. грн. щомісячно.

Порядок перерахування коштів було визначено п.8 оспорюваного договору.

Відповідно до умов вказаного оспорюваного договору істотними умовами договору є вчасна оплата місячних платежів до 20 - го числа поточного місяця, а також п.13 оспорюваного договору передбачені підстави для розірвання договору за згодою сторін , а у випадку невиконання його істотних умов і відмови від добровільного розірвання у судовому порядку.

Відповідно до змісту позовної заяви за твердженням позивача відповідач систематично не виконує умови договору , а саме своєчасно не вносить місячні платежі, порушує умови п.7 Договору внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по сплаті обов`язкових місячних платежів в розмірі 45 тис. грн., а саме з серпня 2020 по квітень 2021 р., крім того працівником ОСОБА_4 , що була найнята відповідачем нібито для догляду за позивачем були скоєні протиправні дії стосовно позивача та викрадені особисті речі позивача на загальну суму 25 тис. грн.

Також протиправними діями відповідача позивачу були спричинені моральні та душевні страждання та заподіяна моральна шкода, яку позивач оцінює в 30 тис. грн.

Свої вимоги позивач обгрунтовує посиланням на вимоги ст.ст. 509,525, 530, 611,651,749, 755 ЦК України.

25 травня 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі у вказаній справі за правилами загального позовного провадження.

5 серпня 2021 р. ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва було закрито підготовче судове засідання та справа була призначена до судового розгляду.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримували в повному обсязі, з підстав викладених у змісті позовної заяви, стверджуючи той факт, що відповідач та довірені їй особи злочинним шляхом заволоділи майном позивача на загальну суму 25 тис. грн., відповідач постійно вводить її ( позивача ) в оману, не виконує умови договору, будь - яких коштів від відповідача вона не отримує, хоча не оспорювала того факту, що за кошти відповідача за нею доглядала ОСОБА_5 , але при цьому стверджувала, що вказана послуга не передбачена договором.

В ході судового розгляду інтереси позивача були представлені адвокатом Кушнір О.С. , що була надана позивачу для захисту її інтересів Координаційним центром з надання правової допомоги Лівобережного київського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, але в силу розбіжностей, що виникли між позивачем та її представником директором Координаційного центру з надання правової допомоги Лівобережного київського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги 26 січня 2022 р. було видано наказ про припинення дії довіреності виданої на адвоката Кушнір О.С. на представлення інтересів ОСОБА_2 .

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у відзивах на позовну заяву. Додатково пояснив, що спірний договір довічного утримання відповідачем виконується у відповідності до умов договору. Будь - яких порушень умов договору зі сторони відповідача не має, безпосередньо сама позивач створює штучні перепони щодо виконання умов договору та її посилання на невиконання умов договору зі сторони відповідача є надуманими та не підтверджуються будь - якими доказами та вказаний позов є надуманим.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

В судовому засіданні встановлено, що 26 серпня 2020 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 , було укладено договір довічного утриманення, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Юлією Олександрівною.

Відповідно до умов вказаного договору відчужувач передає, а набувач набуває у власність квартиру АДРЕСА_1 взамін на виконання визначених договором зобов`язань із довічним утриманням відчужувача.

Відповідно до пункту 7 вказаного договору слідує, що набувач зобов`язується довічно уторимувати відчужувача, тобто забезпечувати грошовими ресурсами, на які відчужувач самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, тощо. Сторони домовилися, що утримання оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 5 тис. грн. на місяць, які будуть щомісячно надаватися відчужувачу способом , вказаному у п.8 даного Договору.

Також набувач оплачує житло- комунальні послуги за квартиру, у строки зазначені відповідними договорами

У відповідності до вимог п.8 Договору щомісячне грошове утримання повинні виплачуватися до 20 числа поточного місяця грошовими переказами або готівкою.

В той же час п.13 Договору передбачено, що вказаний договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його істотних умов і відмови від добровільного розірвання однієї зі сторін у судовому порядку.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вбачається, що законом визначено право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору за умови дотримання вимог закону при укладенні договору.

Згідно із статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У відповідності до п.12 Договору істотними умовами вважаються вчасна оплата щомісячних платежів виключно в межах встановлених пунктом 7 Договору і довічне право на проживання Відчужувана у вказаній квартирі.

Таким чином, договір довічного утримання має певні особливості: 1) майно переходить у власність набувача, однак розпоряджатися таким майном набувач за життя відчужувача не зможе, оскільки при посвідченні договору довічного утримання накладається заборона відчуження майна в встановленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору; 2) зобов`язання з довічного утримання мають особистісний характер, оскільки встановлюються щодо конкретно визначеної фізичної особи; 3) цей договір носить тривалий характер та вимагає від набувача постійного і систематичного виконання обов`язків; 4) матеріальне забезпечення (утримання) та послуги з догляду надаються набувачем до моменту смерті відчужувана (довічно) або до моменту розірвання договору довічного утримання.

Частиною 1 статті 749 Цивільного кодексу України встановлено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

За правилами статті 751 Цивільного кодексу України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Складовою частиною матеріального забезпечення за договором довічного утримання є догляд за відчужувачем майна.

Також, як було встановлено в судовому засіданні, що відповідач виконувала взяті на себе зобов`язання , що визначені п.8 оспорюваного Договору, передавала кошти позивачу, що підтверджено копіями розписок, що містяться в матеріалах справи, отримувала грошову перекази, також несла додаткові витрати пов`язані з утриманням позивача.

Позивачем в судовому засіданні до суду не надано належних та допустимих доказів в спростування того, що позивач не виконувала взяті на себе зобов`язання? а також те, що щомісячні платежі вона не отримувала, а їх отримували сторонні особи та позивач не мала змоги самостійно вказаними коштами розпоряджатися, а також те, що стосовно позивача були вчинені відповідачем будь - які протиправні дії, що за собою потягли втрату майна позивачем ( крадіжка та ін.).

Як роз`яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 (далі-Постанова), судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Пунктом 1 ч.1 статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Статтею 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Також статтею 652 даного Кодексу визначено, що У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

2. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Позивач обгрунтовуючи свої підстави звернення до суду з вказаним позовом посилалася на те, що умови спірного договору довічного утримання, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю.О. не виконуються безпосереньо відповідачем по справі, а саме в частині надання грошового забезпечення позивачу, що визначено умовами договору, але дані обставини не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Окрім наведеного, суд приходить до висновку, що доводи позивача про те, що відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження виконання ним договору довічного утримання (догляду) не заслуговують на увагу та спростовуються дослідженими письмовими доказами.

Також статтею 1167 ЦК України визначені підстави відповідальності за завдану моральну шкоду

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті

Відповідно до ч.3 ст.22 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 5 цієї ж статті Кодексу визначено, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому слід зазначити, що згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» при вирішенні вимог споживачів про відшкодування на підставі статті 24 Закону моральної шкоди суди повинні виходити з роз`яснень, які Пленум Верховного Суду України надав у постанові від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Зокрема, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, яких споживач зазнав унаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні винні дії продавця, виготівника, виконавця або через їх бездіяльність. Розмір відшкодування моральної школи встановлюється судом і визначення його не ставиться в залежність від наявності матеріальної шкоди, вартості товару (робіт, послуг), суми неустойки, а має ґрунтуватися на характері й обсязі моральних і фізичних страждань, заподіяних споживачеві у кожному конкретному випадку.

Крім того, наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Умовою відповідальності за моральну шкоду є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності).

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, понесенні позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 4, 15, 16, 19, 202, 611, 651-625, 731, 744, 749, 751 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 89, 141, 177,209, 210, 223, 247, 265, 354 ЦПК Укрїни, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання та стягнення коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 13 червня 2022 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_2 ІПН НОМЕР_1 місце проживання: АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_3ІПН НОМЕР_2, адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Суддя: