П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2022 року м. Київ

Справа № 756/6963/21

ровадження: № 22-ц/824/4215/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Вербової І.М., Нежури В.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Хлебнікової Ольги Іванівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Верона»

на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Банасько І.М.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Верона» про захист прав споживача шляхом визнання зобов`язання припиненим, стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 20.02.2020 між нею та ТОВ «ФК «Верона»було укладено договір про надання коштів у позику, в тому числі,і на умовах фінансового кредиту (оферти) № 1564427 на суму 6000,00 грн на споживчі потреби із строком повернення позики 19.03.2020 року, зі сплатою процентів 1,9% в день на суму позики, а у разі часткового погашення - на непогашену частину позики. Загальна вартість позики 9 306,00 грн, з яких 6 000,00 грн - сума позики та 3 306,00 грн - сума нарахованих процентів.У встановлений договором строк, до 19.03.2020 року нею не було сплачено проценти за користування позикою та не було повернуто суму позики. Станом на 19.03.2020 борг за договором позики становив 9 306,00 грн, з яких 6 000,00 грн - сума позики та 3 306,00 грн - сума нарахованих процентів.З20.03.2020 року виникла прострочка, але за рахунок здійсненого нею 11.04.2020 року платежу в розмірі 2 228,00 грн суму прострочених процентів частково було погашено, а за рахунок платежу від 13.04.2020 в сумі 6 728,00 грн прострочені проценти були сплачені в повному обсязі, а також частково сплачено основну заборгованість 5 650,00 грн. Відтак, залишок суми позики складав 350,00 грн, який,в подальшому,за рахунок платежу від 30.04.2020 в сумі 1 130,00 грн був також сплачений, отже, виникла переплата в сумі 780,50 грн. Саме 30.04.2020 нею було повністю виконано зобов`язання за договором позики, що є підставою для визнання зобов`язання за ним припиненим. Однак, незважаючи на здійснені оплати на користь ТОВ «ФК «Верона», останнєне визнає повного погашення нею суми боргу, працівники ТОВ «ФК «Верона» постійно телефонують їй та її рідним з вимогами про погашення залишку боргу в сумі 18 640,00 грн. Окрім того, за рахунок здійснених нею платежів від 30.04.2021 року у розмірі 1 130,00 грн (з яких 780,50 грн - надлишково сплачені кошти), 13.05.2020 у розмірі 864,50 грн, 27.05.2020 у розмірі 865,00 грн, 28.05.2020 у розмірі 195,00 грн, 14.08.2020 у розмірі 500,00 грн ТОВ «ФК «Верона» отримало від неї, ОСОБА_2 , без існування на те правових підстав грошові кошти в загальній сумі 3 205,00 грн, що на її переконання, порушує її право на мирне володіння майном. За наведених обставин, просила суд визнати зобов`язання за договором про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (оферти) № 1564427 від 20.02.2020 року припиненим;стягнути з ТОВ «ФК «Верона» на свою користь 3 532,06 грн, з яких: 3 205,00 грн - безпідставно набуті грошові кошти, 238,29 грн - інфляційні втрати, 88,77 грн - 3% річних;витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 5 000,00 грн.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року позов ОСОБА_2 про захист прав споживача шляхом визнання зобов`язання припиненим, стягнення безпідставно набутих грошових коштів задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «ФК «Верона» на користь ОСОБА_2 238,29 грн. інфляційних втрат та 88,77 грн. 3% річних.

Провадження у справі в частині стягнення 3205 грн. безпідставно набутих грошових коштів закрито.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ «ФК «Верона» про визнання зобов`язання за договором про надання коштів у позику, у тому числі, і на умовах фінансового кредиту (оферти) № 1564427 від 20.02.2020 року, укладеним між ТОВ «ФК «Верона» та ОСОБА_2 , припиненим відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «ФК «Верона» до Державного бюджету України судовий збір у розмірі 908 грн.

Стягнуто з ТОВ «ФК «Верона» на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 5000 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, Хлебнікова О.І. в інтересах ТОВ «ФК «Верона» в частині задоволених позовних вимог, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, не встановлення обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ТОВ «ФК «Верона» не вчинялось будь-яких дій, спрямованих на при тримання або заволодіння коштами позивачки, не оспорювало належність цих коштів. До подання позову ОСОБА_2 не зверталась до ТОВ «ФК «Верона» з приводу повернення коштів. При цьому, ТОВ «ФК «Верона» зазначало, що не має відомостей про банківський рахунок позивачки, а, отримавши такі дані, товариство повернуло позивачці надлишково сплачені нею кошти. Також вказувала на те, що розмір витрат на правову допомогу неспівмірний з розміром заявлених позовних вимог. Також звертала увагу на недобросовісність поведінки позивачки та її адвоката щодо заявлення завідомо необґрунтованих позовних вимог.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 17 січня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Купенко М.С. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що в суді першої інстанції відповідачем не було спростовано наданий позивачкою розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, а також витрат, понесених позивачкою на правничу допомогу. Також вказував, що даних правовідносинах позасудове врегулювання спору не є обов`язким. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Також, просив відшкодувати позивачці за рахунок відповідача витрати на правничу допомогу, понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи, у розмірі 2 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 20.02.2020 між ТОВ «ФК «Верона» (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (оферта) № 1564427.

У даному договорі сторони передбачили, що загальний розмір наданої позики складає 6 000,00 грн. Строк, на який надається позика становить 29 календарних днів з моменту підписання цього договору та перерахування (видачі) коштів позичальнику, а саме з 20.02.2020 по 19.03.2020 включно. Мета отримання позики - на власні (особисті потреби) (п.п.1.2., 1.4., 1.6. договору). Загальна вартість позики становить 9 306,00 грн, з яких 6 000,00 грн - сума позики та 3 306,00 грн - сума нарахованих процентів (п.п. 1.5., 4.2. договору).

Проценти за користування позикою нараховуються на суму позики, а у разі часткового погашення - на непогашену частину, та встановлюються в розмірі 1,90% від суми позики в день, що на рік становить 693,5% від суми позики. Проценти за користування позикою нараховуються позикодавцем в день надання позики у фіксованому незмінному розмірі за кожен день за період з моменту списання коштів за позикою з поточного рахунку позикодавця до моменту повернення коштів на поточний рахунок позикодавця, але не більше строку, на який надається позика. Позичальник сплачує позикодавцю проценти за користування позикою за фактичну кількість календарних днів користування грошовими коштами, визначених договором, але не більше строку, на який надається позика (п. 3.2., 3.3. договору).

У разі порушення позичальником своїх грошових зобов`язань у вигляді несвоєчасного повернення або неповернення суми позики та несвоєчасної сплати або несплати процентів за користування позикою, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі 2,9% від загальної суми належних та несплачених платежів (суми заборгованості) за договором за кожний день прострочення платежу (п.6.1. договору).

У п. 4.11. договору сторони визначили, що погашення заборгованості за договором проводиться в наступній черговості: у першу чергу сплачується неустойка - пеня (у разі її нарахування) та суми нараховані за обслуговування позики (у разі використання послуг фінансових посередників); у другу чергу сплачуються проценти за користування позикою; у третю чергу сплачується сума позики.

Строк дії договору складає 29 днів, закінчується 19.03.2020 (п. 9.2. договору).

Згідно платежів за договором № 1564427 від 20.02.2020 року ОСОБА_2 на погашення нарахованих процентів та суми позики сплатила на користь відповідача грошові кошти в загальному розмірі 12 511,00 грн: наступними платежами: 11.04.2020 - 2 228,00 грн; 13.04.2020 - 6 728,00 грн; 30.04.2020 - 1 130,50 грн; 13.05.2020 - 864,50 грн; 27.05.2020 - 865,00 грн; 28.05.2020 - 195,00 грн; 14.08.2020 - 500,00 грн. (а.с. 16)

За рахунок здійсненого позивачкою 11.04.2020 платежу в ромірі 2 228,00 грн було частково погашено суму прострочених процентів у відповідності до положень п.4.11. договору (3 306,00 грн сума нарахованих процентів - 2 228,00 грн сума платежу = 1 078,00 грн сума непогашених нарахованих відсотків), а за рахунок платежу від 13.04.2020 у сумі 6 728,00 грн були сплачені прострочені проценти у розмірі 1078,00 грн в повному обсязі та частково у розмірі 5 650,00 грн (6 728,00 грн - 1 078,00 грн) сплачено основну заборгованість.

Станом на 13.04.2020 року залишок непогашеної суми позики складав 350,00 грн (6 000,00 грн загальна сума позики - 5 650,00 грн погашена сума позики).

За рахунок платежу від 30.04.2020 року у сумі 1 130,50 грн позивачкою було повністю виконано зобов`язання за договором позики шляхом сплати основної заборгованості в розмірі 350,00 грн.

Однак, за рахунок вказаного платежу виникла переплата в сумі 780,50 грн (1130,50 грн сума платежу - 350,00 грн сума погашеної заборгованості).

Після 30.04.2020 року позивачкою було здійснено ще декілька платежів, а саме: 13.05.2020 - 864,50 грн; 27.05.2020 - 865,00 грн; 28.05.2020 - 195,00 грн; 14.08.2020 - 500,00 грн.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 виконала свої зобов`язання за кредитним договором, і, вказаний факт не заперечується відповідачем, а тому відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання кредитного зобов`язання припиненим. У зв`язку з тим, що після відкриття провадження у справі ТОВ «ФК «Верона» повернуло ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3 205,00 грн, суд першої інстанції дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача 3 205 грн з підстав відсутності предмета спору. Вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат районний суд вважав обґрунтованими, оскільки відповідачем не було виконано зобов`язанья щодо повернення грошових коштів у розмірі 3 205,00 грн.

Перевіряючи висновоки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Згідно з ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Відповідно до ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Як встановлено судом, зобов`язання, що виникли у позивача на підставі договору про надання споживчого кредиту від 20.02.2020 року були виконані останньою в повному обсязі, при цьому строк дії договору про надання споживчого кредиту закінчився 19.03.2020року, то зобов`язання за вказаним договором є такими, що припинені у зв`язку з їх повним та належним виконанням.

Водночас, сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Водночас, сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, зокрема, переплата понад визначену в договорі (договорах) суму, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору.

Аналогічна правова позиція викладена і в Постановах Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі № 920/169/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6611/19, від 15 травня 2019 року у справі № 924/811/18, від 24 лютого 2020 року у справі № 911/1036/19.

Враховуючи викладене, відповідач набув грошові кошти в сумі 3 205 грн за рахунок позивачки не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза межами договору про надання споживчого кредиту, внаслідок їх перерахування на рахунок відповідача понад суму боргу, який погашений.

Відповідно, зобов`язання щодо повернення цих грошових коштів за правовою природою є таким, що виникло у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, тобто, є окремим від зобов`язань, які виникають з договору про надання споживчого кредиту.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Стаття 1212 ЦК України не встановлює строк виконання обов`язку з повернення безпідставно набутого майна, а ч. 2 ст. 530 ЦК України визначено, що боржник повинен виконати обов`язок в семиденний строк від дня пред`явлення вимоги.

За загальним правилом цивільно-правова відповідальність настає за наявності вини особи, яка порушила зобов`язання.

Як убачається із матеріалів справи, позивачка до ТОВ «ФК «Верона» із заявоюпро повернення коштів не зверталась, а тому, неповернення безпідставно набутих коштів позивачу сталося не з вини відповідача.

При цьому, ТОВ «ФК «Верона», маючи намір повернути вказані кошти, звернулось до ОСОБА_2 із листом, в якому пропонувало їй надати товариству банківські реквізити для повернення надлишково сплачених коштів.

Отримавши банківські реквізити ОСОБА_2 , ТОВ «ФК «Верона» повернуло їй вказані кошти.

Оскільки вимог щодо повернення коштів від позивачкидо ТОВ «ФК «Верона» про стягнення безпідставно отриманих коштів не надходило, відповідно, у останнього не виникло обов`язку по поверненню коштів у певний строк.

За таких підстав, положення ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин не застосовуються.

Доказів пред`явлення відповідачу вимоги про стягнення безпідставно отриманих коштів позивачка суду не надала, а тому колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в позові.

Перевіряючи висновоки суду першої інстанції в частині вирішення питання розподілу судових витрат, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на те, що наслідком апеляційного перегляду є скасування рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в позові, колегія суддів доходить висновку, що понесені ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу, в тому числі, понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи, слід залишити за нею.

Згідно ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору на підставі ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживача», отже, судові витрати, понесені ТОВ «ФК «Верона» у розмірі 1362 грн, слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 376, 382-384 України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну апеляційну скаргу Хлебнікової Ольги Іванівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Верона» задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втратскасувати та ухвалити в цій частині вимог нове судове рішення про відмову в позові.

У зв`язку з чим, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Верона» (, місцезнаходження: 04073, м. Київ, вул. Степана Бандери, 8, корпус, 6) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1362(одна тисяча триста шістдесят дві) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.М. Вербова

В.А. Нежура