ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4268/22 Справа № 173/1373/17 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2021 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович про визнання протиправною та скасування рішення про реєстрацію права власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2017 року до суду звернувся позивач АТ КБ «ПриватБанк» з позовом про виселення відповідача ОСОБА_1 ..

Згідно заявлених позовних вимог позивач просить виселити відповідача, який зареєстрований і проживає в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації без надання іншого житлового приміщення.

А також просить стягнути з відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору.

Позов мотивовано тим, що 13 грудня 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» отримав у власність квартиру, загальною площею 40.9 кв.м., житловою площею 28.6 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 14 серпня 2007 року, що посвідчений державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашовою Г.В та зареєстрований у державному реєстрі під номером 3278.

Після отримання права власності на вказане нерухоме майно позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація проживання в ньому відповідача, який підлягає виселенню з житлового приміщення, квартири яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ст. 319, 320 ЦК України, ст. 109, 114 ЖК України.

Позивачем направлялась письмова претензія відповідачеві про добровільне звільнення житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак останнім законні вимоги позивача були проігноровані та нерухомість не була передана позивачу у вільне користування, що й стало підставою звернення до суду.

У грудні 2019 року Відповідачем подана зустрічна позовна заява згідно якої останній просить визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби В.М., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», індексний номер 32968711 від 16 грудня 2016 року та понесені судові витрати.

Зустрічний позов мотивовано тим, що 20 серпня 2007 року між позивачем та відповідачем укладений кредитний договір № DZD0G100770026 на підставі якого банк надав йому кредит в розмірі 10560 доларів США на придбання житла, а саме: двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В забезпечення виконання кредитного договору від 21 серпня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки, посвідчений державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашовою Г.В та зареєстрований у державному реєстрі під номером 3278.

Він набув право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири ВЕТ №607713 від 21 серпня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашовою Г.В та зареєстрований у державному реєстрі під номером 3276.

Він належним чином виконував умови укладеного кредитного договору та вносив платежі на погашення заборгованості за кредитом та процентами. Проте внаслідок всесвітньої кризи та стрімкого зростання курсу долара по відношенню до гривні він втратив можливість сплачувати вартість кредиту за збільшеним курсом про що повідомив банк та просив здійснити реструктуризацію заборгованості. Проте банк відмовив йому у цьому та в жовтні 2015 року подав до суду позов про стягнення заборгованості за кредитним договором. А згодом Банк 16 грудня 2016 року отримав у власність зазначену квартиру шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки.

Він вважає перехід права власності на квартиру до Банку незаконним, оскільки за кредитним договором № DZD0G100770026 від 20 серпня 2007 року в процесі розгляду цивільної справи про стягнення боргу з нього та поручителів була проведена економічна експертиза та були виявлені невідповідності розрахунку боргу відповідно до умов укладеного кредитного договору. Таким чином сума його боргу за укладеним кредитним договором є невизначеною, оскільки банку було відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу з нього та його поручителів. Крім того відповідно до ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» забороняється стягнення на предмет іпотеки. В свою чергу договір іпотеки є по суті похідним зобов`язанням до кредитного договору, тому скористатись своїм правом звернення на предмет іпотеки банк міг лише за наявності відповідного попередження його про цей випадок, що й стало підставою звернення до суду.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2021 року у задоволенні первісного та зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано доказів того, що відповідач письмово попереджувався про перехід права власності на предмет іпотеки , спірну квартиру, до Іпотекодавця, оскільки із копії наданої позивачем претензії від 14 червня 2017 року вбачається, що позивач повідомляв відповідача про перехід права власності на предмет іпотеки вже після реєстрації права власності на предмет іпотеки за позивачем та ставив вимогу про виселення відповідача із предмету іпотеки. Спірна квартира, як предмет іпотеки, не відчужувалась, а вимоги ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджуються на примусову реалізацію майна. В той час як звернення стягнення на предмет іпотеки було здійснено в позасудовому порядку шляхом визнання права власності на предмет іпотеки у відповідності до умов укладеного договору іпотеки, які були добровільно погоджені сторонами при укладанні договору іпотеки.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду в частині відмови у задоволенні їх позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 20 серпня 2007 року між сторонами укладений кредитний договір № DZD0G100770026 на підставі якого банк надав ОСОБА_1 , кредит в розмірі 10560 доларів США на придбання житла, а саме: двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією кредитного договору.

В забезпечення виконання умов кредитного договору 21 серпня 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, посвідчений державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашовою Г.В та зареєстрований у державному реєстрі під номером 3278, що підтверджено копією договору іпотеки.

Відповідач ОСОБА_1 набув право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири ВЕТ 607713 від 21 серпня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири.

Судом також встановлено, що 13 грудня 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» отримав у власність квартиру, загальною площею 40.9 кв.м., житловою площею 28.6 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 21 серпня 2007 року, який посвідчений державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашовою Г.В та зареєстрований у державному реєстрі під номером 3278.

За доводами позивача після отримання права власності на вказане нерухоме майно він здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація проживання в ньому відповідача, який підлягає виселенню з житлового приміщення, квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні первісних і зустрічних позовних вимог районний суд виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що відповідач письмово попереджувався про перехід права власності на предмет іпотеки, спірну квартиру, до Іпотекодавця, оскільки із копії наданої позивачем претензії від 14 червня 2017 року вбачається, що позивач повідомляв відповідача про перехід права власності на предмет іпотеки вже після реєстрації права власності на предмет іпотеки за позивачем та ставив вимогу про виселення відповідача із предмету іпотеки. Спірна квартира, як предмет іпотеки, не відчужувалась, а вимоги ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджуються на примусову реалізацію майна. В той час як звернення стягнення на предмет іпотеки було здійснено в позасудовому порядку шляхом визнання права власності на предмет іпотеки у відповідності до умов укладеного договору іпотеки, які були добровільно погоджені сторонами при укладанні договору іпотеки.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову, з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або належного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст.40 Закону «Про іпотеку», так і норма ст.109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. При цьому, при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Так, колегія суддів встановила та це підтверджується матеріалами справи, що 20 серпня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № DZD0G100770026 на підставі якого банк надав ОСОБА_1 , кредит в розмірі 10560 доларів США на придбання житла, а саме: двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до укладеного договору купівлі-продажу квартири від 21 серпня 2008 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 55 000 грн..

Згідно офіційного валютного курсу НБУ на 21 серпня 2007 року курс долара США до гривні складає 505 грн./100 доларів США.

Тобто вартість квартири збігається із сумою кредитного договору, за рахунок якого і було придбано позивальником спірну квартиру, а тому відповідно до вимог закону, існують всі підстави для виселення відповідача із спірної квартири, без надання іншого житлового приміщення.

На вказані обставини справи суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні первісного позову, а отже рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового про задоволення первісного позову.

В частині зустрічних позовних вимог рішення суду не оскаржувалось, а отже не було предметом апеляційного розгляду.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 7200 грн..

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення - скасувати.

Позов акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований і проживає в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири, без надання іншого житлового приміщення.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у сумі 7200 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко