Номер провадження: 22-ц/813/880/22
Головуючий у першій інстанції Турецький О.С.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Кузьмук А.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2014 року у справі за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Одеська міська рада, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, договорів купівлі-продажу, іпотеки, витребування майна, усунення перешкод у користуванні майном та скасування запису про державну реєстрацію, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2013 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Одеська міська рада, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, договорів купівлі-продажу, іпотеки, витребування майна, усунення перешкод у користуванні майном та скасування запису, обґрунтовуючи вимоги позову тим, що нежиле приміщення другого поверху, загальною площею 308,8 кв.м, по АДРЕСА_1 є власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, управління яким здійснює Департамент комунальної власності Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності від 23 серпня 2006 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 січня 2005 року за

ОСОБА_1 зареєстровано квартира АДРЕСА_1 . Вказане свідоцтво про право власності було видане на підставі розпорядження від 25 січня 2005 року №190246. Проте згідно із проведеною перевіркою юридичним департаментом Одеської міської ради вказане розпорядження Одеською міською радою не приймалося.

13 квітня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір

купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюком О.М., зареєстрованого у реєстрі №759, згідно з яким ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_5 купив квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 305,2 кв.м.

26 липня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д., зареєстрованого у реєстрі №1461243, згідно із яким ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 305,2 кв.м.

26 липня 2006 року між ОСОБА_3 та Акціонерним товариством «УкрСиббанк»

(далі - Банк) укладено договір про надання споживчого кредиту №0,

відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 грошові кошти у іноземній валюті в

сумі 613 000 (шістсот тринадцять тисяч) швейцарських франків.

У забезпечення виконання кредитних зобов`язань між банком та ОСОБА_3

укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського

нотаріального округу Ситніковою Ю.Д. зареєстрованого у реєстрі за №1901.

Спірне приміщення є власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської

міської ради на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради №353

від 22 серпня 2006 року.

Посилаючись на ці обставини, позивач, Департамент комунальної власності Одеської міської ради, просив заявлені позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2014 року в задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відмовлено.

Позивач, Департамент комунальної власності Одеської міської ради, у апеляційній скарзі просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року ухвалу Апеляційного суду Одеської області скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено

частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2014 року скасовано та постановлено нове рішення. Позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним свідоцтва про право власності, договорів купівлі-продажу іпотеки, витребування майна, усунення перешкод у користуванні майном та скасування запису про державну реєстрацію задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло (квартира АДРЕСА_1 ) від 25 січня 2005 року, видане Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, зареєстроване за №12-28598 на ім`я ОСОБА_1 ..

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 13 квітня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 квартири

АДРЕСА_1 , загальною площею 305,2 кв.м.

Визнано недійсним договір іпотеки від 26 липня 2006 року, згідно з яким ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) передав, а АКБ «УкрСиббанк» (проспект Московський, 60, м. Харків, 61050, СДРПОУ 09807750) прийняв до іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 305,2 кв.м.

Витребувано у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 305,2 кв.м., на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Усунуто перешкоди у користуванні шляхом виселення ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 305.2 кв.м., та передано на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, вул. Артилерійська, 1, м. Одеса, р/р 1909, МФО 828011 в ГУДКСУ в Одеській області, СДРПОУ 26302595).

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ПАТ «УкрСиббанк» на користь

Департаменту комунальної власності Одеської міської ради судовий збір у розмірі

по 130,43 грн. з кожного.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2016 року заяву Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено. Виправлено описку в рішенні Апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року. У дев`ятому абзаці резолютивної частини ухвали зазначено, що рішення є підставою для скасування запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 305,2 кв.м за номером запису 63 в книзі: 603-54 (а.с. 266).

Відповідач, Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», оскаржив рішення апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року в касаційному порядку.

Постановою Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №522/31119/13 (провадження №61-3872св18) касаційну скаргу відповідача, Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі позивач, ДКВ ОМР, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», на виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого:

Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

24 травня 2022 року електронною поштою від представника АТ «УкрСиббанк» надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

02 червня 2022 року також на електронну пошту суду від представника Одеської міської ради - Старостіна О.С. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із військовою агресією та неможливістю прибути у судове засідання.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 3 ст.13 ЦПК України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Учасники справи мають права, встановлені ст. ст. 43, 49 ЦПК України, в тому числі, ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Суд здійснює виклик сторін у судові засідання, в тому числі, шляхом надіслання судових повісток в порядку, встановленому ст. ст.128, 130 ЦПК України.

Сторони по справі про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Отже, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони.

Таким чином, мотиви відкладення судового засідання, наведені у клопотанні представника Одеської міської ради, суд вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 13 червня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача, ДКВ ОМР, підлягає задоволенню, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Статтями 316, 317, 319, 321 ЦК України визначено, що право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність зобов`язує, держава не втручається в здійснення власником права власності.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Судом першої інстанції встановлено, що у лютому 2009 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа, Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, про визнання угод недійсними.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2009 року позовні вимоги Одеської міської ради задоволено. Визнано недійсними договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 13 квітня 2006 року, загальною площею 305,2 кв. м, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , та договір купівлі-продажу спірної квартири від 26 липня 2006 року, укладений між ОСОБА_5 , та

ОСОБА_3 (а.с. 16, 17).

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 року апеляційну скаргу АКІБ «УкрСиббанк» задоволено. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2009 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові (а.с. 14, 15).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2013 року касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відхилено. Рішення Апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 року залишено без змін (а.с. 13).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 вересня 2013 року у допуску справи за позовом Одеської міської ради до

ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог,

Представництво по управлінню комунальної власності Одеської міської ради про

визнання угод недійсними до провадження Верховного Суду України відмовлено

(а.с. 11, 12).

Згідно з рішенням Одеської міської ради від 27 червня 2006 року №56-У «Про впорядкування роботи виконавчих органів Одеської міської ради по виконанню функцій орендодавця нежитлових приміщень, які є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси», Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради є єдиним вповноваженим органом Одеської міської ради з питань виконання функцій орендодавця нежилих будівель (споруд, приміщень), що знаходяться у комунальній власності територіальної громади міста Одеси (а.с. 43).

Рішенням Одеської міської ради від 31 січня 2011 року №273-VI «Про затвердження виконавчих органів, загальної численності апарату Одеської міської ради» змінено найменування Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради на Департамент комунальної власності Одеської міської ради (а.с. 48, 49).

Положенням про Департамент комунальної власності Одеської міської ради

(далі - Положення), яке затверджено рішенням Одеської міської ради від 28 лютого

2011 року №384-VI визначено, що Департамент комунальної власності Одеської

міської ради є правонаступником Представництва по управлінню комунальною

власністю Одеської міської ради та є виконавчим органом Одеської міської ради

(а.с. 45-47).

Департамент наділяється міською радою повноваженнями щодо управління

власністю територіальної громади міста (пункт 1.2 Положення).

У встановленому порядку здійснює захист прав та інтересів територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради в судових органах з питань, що віднесенні до компетенції Департаменту (підпункт 2.2.20, пункту 2.2 розділу 2 Положення).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що Департамент

комунальної власності Одеської міської ради пред`явив позов до суду з пропуском

позовної давності, про застосування якої банком подано заяву, у зв`язку з чим його

вимоги не підлягають до задоволення.

Проте, колегія суддів не може погодиться з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, позивачем, Департаментом комунальної власності Одеської міської ради, доведено належним чином, підстави позову, а саме, правомірність витребування спірного нерухомого майна на користь позивача.

Узагальнюючи захист порушеного права шляхом застосування статей 330, 388 ЦК України, Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі №522/11473/15 (провадження №61-47178св18) дійшов наступного правового висновку: «віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин».

Верховний Суд у постанові від 25 липня 2018 року у даній справі №522/31119/13 (провадження №61-3872св18) виходив з того, що «За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. На підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 22 серпня 2006 року №353 Виконавчим комітетом Одеської міської ради 23 серпня 2006 року видано свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення другого поверху № НОМЕР_2 , згідно якого, об`єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 в цілому, дійсно належить Територіальній громаді міста Одеси, в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності. Об`єкт в цілому складається з приміщень,

загальною площею 308,8 кв. м, відображених у технічному паспорті (а. с. 11).

Згідно з листом Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації»

Одеської міської ради від 06 серпня 2013 року №5503-12/152 нежилі приміщення

другого поверху №601, загальною площею 308,8 кв. м, які розташовані за адресою:

АДРЕСА_1 станом на 31 грудня 2012 року зареєстровані в

комунальному підприємстві за Територіальною громадою міста Одеси в особі

Одеської міської ради на праві комунальної власності, згідно з свідоцтвом про

право власності від 23 серпня 2006 року. Квартира АДРЕСА_6 та нежитлові приміщення

АДРЕСА_7 є одним

приміщенням (а.с. 25, 28).

25 січня 2005 року Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради на підставі розпорядження від 25 січня 2005 року №190246 видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на житло, квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 31).

За даними Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» квартира АДРЕСА_1 не приватизована та розпорядження органу приватизації УЖКГ №190246 від 25 січня 2005 року на квартиру АДРЕСА_1 не видавалася.

Розпорядження органу приватизації УЖКГ від 25 січня 2005 року №190246 було прийнято щодо приватизації квартири АДРЕСА_8 на ім`я ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в рівних частках (а.с. 94, 95).

Згідно з рішенням Одеської обласної ради народних депутатів «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» від 25 листопада 1991 року №266-ХХІ увесь житловий і нежитловий фонд переходить до комунальної власності.

Положенням пункту 30 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади (а. с. 44).

Відповідно до частини 8 статті 60 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Одеською міською радою на пленарних засідання рішення щодо відчуження спірного приміщення не приймалося.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 25 січня 2005 року, видане Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради на право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 , оскільки були відсутні правові підстави до його видачі.

За змістом частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права

володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі

частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло

з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником

зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Оскільки спірна квартира вибула поза волею її власника Територіальної громади м. Одеси, а тому вона має право витребувати це майно від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції обґрунтовано задовольнив позов в цій частині вимог.

На підставі договору купівлі-продажу від №30 квітня 2006 року ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_1 , яка складається в цілому із п`яти житлових кімнат, житловою площею 160,5 кв.м, загальною площею - 305,2 кв.м (а.с. 33, 34).

26 липня 2006 року ОСОБА_5 продав придбану ним квартиру ОСОБА_3

(а.с. 37, 38).

У цей же день, ОСОБА_3 уклав з АКІБ «УкрСиббанк» (далі - банк) договір про

надання споживчого кредиту №0 відповідно до якого банк надав

ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 613 000 швейцарських франків.

На забезпечення виконання кредитних зобов`язань між банком та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, предметом іпотеки якого було нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 (а.с. 22).

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з

передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні

вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами)

вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного

законодавства саме на момент вчинення правочину.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні й користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про іпотеку», предметом

іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна, за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація.

Проте судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради і зареєстрована в Реєстрі прав власності нерухоме майно 23 серпня 2006 року за реєстраційним номером 15837614 вибула з володіння її власника поза його волею, а тому свідоцтво про право власності видане 25 січня 2005 року Управлінням житлово-комунально господарства Одеської міської ради та договір купівлі-продажу від 13 квітня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 , та ОСОБА_5 , визнано судом недійсними.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Отже, визнані недійсними свідоцтво про право власності на квартиру та договір купівлі-продажу цієї квартири, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не породжують юридичних наслідків, а тому суд обґрунтовано визнав недійсним договір іпотеки від липня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та АКБ «УкрСиббанк» предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , оскільки зазначена не належала іпотекодавцю, а тому не могла бути предметом іпотеки».

Скасовуючи рішення апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року з направленням справи на новий розгляд в апеляційному порядку, Верховний Суд у постанові від 25 липня 2018 року у даній справі №522/31119/13 (провадження №61-3872св18) дійшов до наступного висновку: «Апеляційний суд дійшов висновку про переривання позовної давності у зв&apos;язку з поданням позову до декількох відповідачів зазначивши, що проміжок часу між постановленням 09 вересня 2013 року останнього процесуального документа та поданням 14 жовтня 2013 року вказаного позову до суду складав 35 днів.

Згідно із частиною першою статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Ухвалене у справі рішення має бути мотивованим, ясним, не повинно містити посилання на обставини, висновки, які не мають правового значення.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого

особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або

інтересу.

Згідно зі статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу,

яка його порушила.

Відповідно до вимог статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною

дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

Виклавши у рішенні підстави та випадки зупинення позовної давності, апеляційний суд не взяв до уваги, що сторони не вказували про зупинення позовної давності, питання щодо зупинення позовної давності не виникало.

Апеляційний суд, виклавши мотиви щодо переривання позовної давності, не взяв до уваги положення статті 264 ЦК України і належним чином не протлумачив цю статтю.

За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає

наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає

перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.

Із змісту рішення апеляційного суду неможливо дійти однозначного висновку, з якого саме моменту, на думку суду апеляційної інстанції, позовна давність перервалася і з якого моменту її перебіг починається заново, чи є таким моментом постановлення ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 вересня 2013 року про відмову у допуску справи за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Представництво по управлінню комунальної власності Одеської міської ради про визнання угод недійсними до провадження Верховного Суду України, і чи має значення для вирішення питання про переривання позовної давності проміжок часу у 35 днів між постановленням 09 вересня 2013 року останнього процесуального документа та поданням позову 13 жовтня 2013 року.

Верховний Суд звертає увагу, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення.

Апеляційний суд у судовому рішенні не виклав чіткі мотиви щодо переривання

позовної давності, адже Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (справа «Мала проти України» від 03 липня 2014 року; справа «Дюлоранс проти Франції» від 21 березня 2000 року; справа «Донадзе проти Грузії» від 07 березня 2006 року; справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року; справа «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року; справа «Суомінен проти Фінляндії» від 01 липня 2003 року).

У статті 417 ЦПК України зазначено, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

Під час нового розгляду справи суд апеляційної інстанції перевіряє судове рішення з врахуванням доводів апеляційної скарги та вказівок, що містяться в постанові суду касаційної інстанції.

За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Наведене дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позовної вимоги як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.

Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

На віндикаційні позови поширюється загальна позовна давність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №362/44/17 (провадження №14-183цс18)).

Усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме, статей, 256, 257, 261 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі №6-17цс17 дійшов до правового висновку: «порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в частині першій статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року №6-17цс17».

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 серпня 2019 року у справі №520/9169/15 (провадження №61-25349св18), у постанові від 22 січня 2020 року №522/68715/15 (провадження №61-1563св17) та Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-7цс14.

Встановлено, що у лютому 2009 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа, Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, про визнання угод недійсними.

Зі змісту заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2009 року випливає, що Одеська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа, Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , які були укладені: 13 квітня 2006 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , та 26 липня 2006 року між ОСОБА_5 , і ОСОБА_3 , тобто пред&apos;явила частину вимог до кількох відповідачів, право на яке вона мала, тим самим перервавши позовну давність.

Ухвалюючи рішення апеляційний суд дійшов висновку, що з 05 грудня 2012 року, часу ухвалення апеляційним судом Одеської області рішення та набранням ним чинності щодо спору, за вирішенням якого звернувся позивач до суду закінчується переривання позовної давності і починається перебіг позовної давності заново.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, з`ясовуючи приведені вище обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідивши наявні у справі докази, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що з 05 грудня 2012 року, часу ухвалення апеляційним судом Одеської області рішення та набранням ним чинності щодо спору, за вирішенням якого звернувся позивач до суду закінчується переривання позовної давності і починається перебіг позовної давності заново. Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з позовом у грудні 2013 року, тобто в межах встановленого законом строку.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 53, 81, 263, 264 ЦПК України, а також норм матеріального права, а саме, статей 261, 264 ЦК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2014 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Одеська міська рада, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, договорів купівлі-продажу, іпотеки, витребування майна, усунення перешкод у користуванні майном та скасування запису про державну реєстрацію, задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло (квартира АДРЕСА_1 ) від 25 січня 2005 року, видане Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, зареєстроване за №12-28598 на ім`я ОСОБА_1 .

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13 квітня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та Скалат Каземіром квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 305,2 кв. м.

Визнати недійсним договір іпотеки від 26 липня 2006 року, згідно якого

ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) передав, а АКБ «УкрСиббанк» (проспект Московський, 60, м. Харків, 61050, ) прийняв до іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 305,2 кв. м.

Витребувати у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 305,2 кв. м. на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 305,2 кв.м. та передати її на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, вул. Артилерійська, 1, м. Одеса, р/р 1909, МФО 828011 в ГУДКСУ в Одеській області, ).

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради судовий збір у розмірі по 130,43 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 13 червня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік