Постанова

Іменем України

14 червня 2022 року

м. Київ

справа № 645/4192/20

провадження № 61-19766св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Смілянського Ярослава Геннадійовича на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 22 квітня 2021 року у складі судді Ульяніч І. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 25 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Бурлака І. В., Пилипчук Н. П., Хорошевського О. М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у липні 2020 року звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 45/432 частини житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 .

Зазначений позов, ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона є дочкою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

У зв`язку із реєстрацією шлюбу вона змінила прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 ». ОСОБА_6 мала дівоче прізвище « ОСОБА_10 ».

Зазначила, що в провадженні народного суду Московського району міста Харкова перебувала справа з позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про визнання факту прийняття позивачами спадщини, що відкрилась після смерті їх матері ОСОБА_10 , яким визнано права спадкоємиць ОСОБА_10 , дочок - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на спадкове майно - 45/216 часток від домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у рівних частках обом дочкам.

Тобто, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 належало по 45/432 частин вказаного домоволодіння, що підтверджується реєстрацією права власності, яка проведена Харківським міським бюро технічної інвентаризації в реєстраційній книзі за № 3510 від 14 листопада 1961 року.

Таким чином, вона є племінницею ОСОБА_5 .

Вказала, що єдиною сестрою спадкодавця була її мати - ОСОБА_6 , спорідненість яких як сестер підтверджено рішенням народного суду Московського району міста Харкова від 03 жовтня 1969 року.

На час смерті ОСОБА_5 - ОСОБА_6 померла.

Вважала, що вона є спадкоємцем другої черги спадкування за правом представлення - племінницею спадкодавця, яка на час смерті не мала чоловіка, батьків, дітей, а її сестра, мати позивача, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначила, що спадкоємцем цієї ж черги спадкування є її брат ОСОБА_2 , однак із заявою про прийняття спадщини він не звертався, натомість вона прийняла спадщину шляхом постійного проживання зі спадкодавцем.

Посилалася на те, що ОСОБА_5 не була громадянкою України, але постійно проживала разом із своєю єдиною родичкою - племінницею, яка доглядала за ОСОБА_5 та надавала відповідну допомогу.

ОСОБА_5 була громадянкою російської федерації, але не проживала в країні громадянства. У місті Корольов російської федерації ОСОБА_5 мала на праві власності квартиру, за оренду якої отримувала грошові кошти. У зв`язку із погіршенням стану здоров`я наприкінці 2009 року - початку січня 2010 року ОСОБА_5 тимчасово виїхала до міста Москва для оформлення документів для зміни громадянства та оформлення офіційного проживання в Україні у вказаному домоволодінні, оскільки потребувала постійного нагляду.

Проте, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла в місті Москва.

Вважала себе такою, що прийняла спадщину на 45/432 частин домоволодіння в силу спільного проживання із ОСОБА_5 , тому не зверталась із заявою про прийняття спадщини.

У березні 2017 року звернулась до Дванадцятої Харківської нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. За її заявою 13 березня 2017 року відкрито спадкову справу № 206/2017 на спадщину, що відкрилась після смерті її тітки ОСОБА_5 .

Постановою державного нотаріуса Дванадцятої Харківської нотаріальної контори від 23 березня 2017 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність підтвердження факту спільного проживання позивача зі спадкодавцем.

Факт спільного проживання її та спадкодавця однією сім`єю до кінця грудня 2009 року було встановлено рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 19 грудня 2019 року у справі № 645/1367/17.

Посилалася на те, що в 2020 році вона знову звернулась до Дванадцятої Харківської нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак постановою державного нотаріуса Дванадцятої Харківської нотаріальної контори від 19 травня 2020 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в силу того, що вона не може вважатися такою, що прийняла спадщину, оскільки судом було встановлено факт спільного проживання до кінця грудня 2009 року, а спадкодавець померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Фрунзенський районний суд міста Харкова рішенням від 22 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовив.

Рішення місцевий суд мотивував тим, що позивач не надала переконливих доказів прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , оскільки вона мешкала із спадкодавцем до грудня 2009 року, спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 . На час відкриття спадщини позивач не мешкала із спадкодавцем фактично, місце реєстрації спадкодавця на час відкриття спадщини було в російській федерації у АДРЕСА_2 , заяву про прийняття спадщини позивач нотаріусу, в установлений законом строк, не подавала, звернулась до нотаріуса в березні 2017 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Крім того, в підтвердження родинних відносин, а саме того, що мати позивача ОСОБА_6 ( ОСОБА_10 ) та ОСОБА_5 були рідними сестрами позивачем не було надано належних документів - копій свідоцтва про народження ОСОБА_11 та ОСОБА_5 або рішення суду про встановлення родинних відносин, з яких би вбачалось, що зазначені особи мають спільних батьків. Крім того, позивачем зазначено, що вона є спадкоємцем за правом представлення, так як її померла мати, могла бути спадкоємцем другої черги, проте не надала свідоцтва про смерть матері.

Харківський апеляційний суд постановою від 25 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 22 квітня 2021 року залишив без змін.

Постанову апеляційний суд мотивував тим, що вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Представник ОСОБА_1 - адвокат Смілянський Я. Г. у грудні 2021 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 22 квітня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 25 жовтня 2021 року у грудні 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення місцевого суду, послався на правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, згідно з яким преюдиційне значення мають лише рішення у справі, в якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини, тому відхилив доказ родинних відносин спадкодавця та матері позивача, яким є рішення суду від 1969 року.

Просить відступити від зазначеного висновку, оскільки твердження, висловлені у постанові, суперечать одне одному та прийняти як доказ рішення суду, в якому встановлено факт родинних відносин між матір`ю сторін та спадкодавцем.

У постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 522/2267/17 викладено правовий висновок про те, що залучення органів місцевого самоврядування здійснюється у разі відсутності спадкоємців, тому посилання апеляційного суду на незалучення органу місцевого самоврядування як відповідача є помилковим.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 03 лютого 2022 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Фрунзенського районного суду міста Харкова.

Справа № 645/4192/20 надійшла до Верховного Суду 07 квітня 2022 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 листопада 1959 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , у зв`язку з чим ОСОБА_11 змінила прізвище на « ОСОБА_8 ».

ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_12 , її батьками зазначено ОСОБА_7 та ОСОБА_6

19 квітня 1980 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , у зв`язку з чим ОСОБА_12 змінила прізвище на « ОСОБА_9 ».

28 жовтня 1978 року зареєстровано шлюб, у зв`язку з чим ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_14 ».

ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_2 , батьками якого зазначено ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

Із копії рішення народного суду Московського району міста Харкова від 03 жовтня 1969 року судами також встановлено, що за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у рівних частках за кожною визнано право власності в порядку спадкування за законом на 45/216 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 ; інші частини цього будинку згідно з правовими документами належать: ОСОБА_10 - 48/216 частин; ОСОБА_10 - 9/216 частин; ОСОБА_11 - 9/216 частин; ОСОБА_10 - 12/216 частин; ОСОБА_17 - 93/216 частин.

У вказаному рішенні зазначено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (з народження « ОСОБА_10 ») є дочками померлої ОСОБА_10 .

ОСОБА_5 громадянка росії, ІНФОРМАЦІЯ_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Корольов Московської області російської федерації, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 .

Постановою державного нотаріуса Харківської державної нотаріальної контори від 23 березня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини та відсутністю документів про належність померлій спірного будинку.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 19 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності в порядку спадкування за законом, задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 у період з кінця грудня 2008 року до кінця грудня 2009 року однією сім`єю з ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . У визнанні права власності в порядку спадкування відмовлено.

У вказаному рішенні зазначено, що суду не надано безспірних доказів, які свідчать про те, що позивач є племінницею померлої ОСОБА_5 . Вимог про встановлення факту родинних відносин позивач не заявляла. Враховуючи, що суду не надано належним чином посвідченої копії документу про смерть ОСОБА_5 або судового рішення про встановлення такого факту чи про визнання її померлою, суд відмовив у задоволенні позовних вимог щодо визнання за позивачем права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 . Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 03 жовтня 1969 року, на яке посилалася позивач, як на доказ родинних зв`язків між її матір`ю, ОСОБА_18 , та спадкодавцем ОСОБА_5 , факт родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не встановлений.

Постановою нотаріуса Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори від 19 травня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , на частку в праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . У вказаній постанові зазначено, що ОСОБА_1 не подані документи, які підтверджують факт прийняття спадщини, місце відкриття спадщини та родинний зв`язок із спадкодавцем.

Із наданої інформації Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 18 вересня 2020 року судами встановлено, що за наявними архівними матеріалами реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 станом на 31 грудня 2012 року проведено наступним чином: 48/216 частин - за ОСОБА_10 на підставі рішення народного суду 2-ї дільниці Сталінського району міста Харкова від 15-16 листопада 1950 року та рішення народного суду Сталінського району міста Харкова від 06 червня 1961 року; 9/216 частин - за ОСОБА_10 на підставі рішення народного суду Сталінського району міста Харкова від 06 червня 1961 року; 12/216 частин - за ОСОБА_10 на підставі рішення народного суду Сталінського району міста Харкова від 06 червня 1961 року; 45/432 частин - за ОСОБА_5 на підставі рішення народного суду Московського району міста Харкова від 03 жовтня 1969 року; 21/144 частин - за ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 09 березня 1973 року Третьою Харківською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 1-1710; 93/216 частин - за ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого 02 лютого 1993 року Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 4-713.

ОСОБА_2 04 грудня 2020 року звернувся до суду першої інстанції з заявою про визнання позову.

З копії спадкової справи № 206/2017 після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , судами встановлено, що нотаріусом 22 травня 2020 року № 932/02-14/П зроблено запит до нотаріуса міста Корольов Московської області російської федерації з метою з`ясування наявності звернень спадкоємців із заявами про прийняття спадщини та відкриття спадкової справи, але відповідь на запит в матеріалах спадкової справи відсутня.

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 надала копію свідоцтва про смерть ОСОБА_16 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК).

Частиною першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до вимог статей 1258, 1262, 1263, 1266 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (стаття 1262 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтями 1269, 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, тягар доказування обґрунтованості заявлених позовних вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, на підставі наданих сторонами належних доказів, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем факту прийняття спадщини на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України, оскільки вона не проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Крім того, позивач пропустила строк, встановлений статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , а додатковий строк для прийняття спадщини не визначався.

Також суди правильно зазначили про недоведеність позивачем того факту, що ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її рідною тіткою, оскільки позивач не надала доказів факту родинних зв`язків саме її з тіткою.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи викладене, суд правильно відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки останнім не надано доказів прийняття ним спадщини або подання заяви про прийняття спадщини.

В обґрунтування підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник посилається на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У наданому заявником на підтвердження підстави для відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, суд касаційної інстанції погодився із висновком апеляційного суду, згідно з яким аналіз змісту рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2013 року у справі № 22-786-2658 свідчить, що предмет позову у цій справі стосувався усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання вчинити певні дії, а саме - письмово повідомити Сьому Київську державну нотаріальну контору, що власники квартир сплатили повну їх вартість. Апеляційний суд у мотивувальній частині рішення відобразив зміст довідки ПрАТ «ФФ «Дарниця» від 07 вересня 2012 року згідно з якою є заборгованість у сумі 8 568 доларів США. При цьому оцінку цій довідці суд не надав, а лише вказав, що доказів на спростування довідок ПрАТ «ФФ «Дарниця» від 07 вересня 2012 року про заборгованість з оплати за даними договорами позивачами не спростовано. Аналіз змісту рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року (№ 6-26110св12) свідчить, що відповідач не була учасником цієї справи. Тому це рішення не має преюдиціального значення для неї.

Враховуючи викладене, заявник не навів необхідних підстав для відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, та застосованого судом апеляційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Смілянського Ярослава Геннадійовича залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 22 квітня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 25 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров